Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg reagerer stadig på samme måde, når jeg ser et B-17.
Er det ikke bare et smukt fly?
Det er et kunstværk.
Det er skønt at være i luften, når hjulene løftes.
PILOT, 100. BOMBERGRUPPE
Når man fløj i formation...
...nogle gange med tusind fly...
...var det et smukt og dramatisk syn.
På den kolde, blå himmel over Europa blev en ny slags krig udkæmpet
i et miljø, man aldrig havde oplevet før.
Det var enestående i krigsførelsens historie.
Uden fortilfælde og aldrig siden gentaget.
Flyvere fra 40 amerikanske bombergrupper
blev såret eller omkom i chokerende antal i luftkampene.
En af grupperne, der var kendt for at være meget aggressiv og udisciplineret,
led så store tab over en ganske kort periode,
at den blev kaldt The Bloody Hundredth.
KRIGSUDBRUD I EUROPA
Tyskland har invaderet Polen.
Ved nitiden blev selve Warszawa bombet i et omfattende angreb.
WARSZAWA
Tidligt i morges invaderede den tyske hær Holland og Belgien
over land og med faldskærmstropper.
HOLLÆNDERNE KAPITULERER
NAZISTERNE TRÆNGER IGEN FREM I FRANKRIG
De spørger os, hvad vor politik er?
Det er at føre krig til søs, til lands og i luften.
At føre krig imod et uhyrligt tyranni, hvis lige aldrig er set
i menneskehedens lange, mørke historie af forbrydelser.
LONDON BOMBET
NAZIBOMBETOGTER ER EN FUSER, HÆVDER BRITERNE
Hvis Storbritannien falder,
vil Aksemagterne have kontrol over kontinenterne Europa og Asien
og Afrika, og de vil køre sig i stilling til
at angribe denne halvkugle med enorme militære og flådemæssige ressourcer.
Her til morgen har vi set
et voldsomt bombeangreb på Pearl Harbor med fjendtlige fly.
Det er ikke en spøg.
Det er ægte krig.
ANGREB PÅ HAWAII
DER ERKLÆRES KRIG
Jeg opfordrer Kongressen til at erklære,
at vi på grund af det uprovokerede
og kujonagtige angreb fra Japans side
er i krigstilstand.
ITALIEN OG TYSKLAND ERKLÆRER KRIG
På dette tidspunkt i krigen
havde Hitlertyskland kontrollen over det europæiske kontinent.
Storbritannien var isoleret og sårbart
som det sidste overlevende europæiske demokrati i krig med nazisterne.
Spørgsmålet var, hvordan man kunne ramme fjenden.
De britiske bombefly havde angrebet Tyskland uophørligt,
men også virkningsløst, siden 1940.
Man led store tab i natlige bombetogter, der tit ramte mange kilometer fra målene.
Der var en åbenbar og meget reel trussel mod det globale demokrati
på grund af nazisterne.
Så patriotisme var noget, som krigsgenerationen...
FILMSKABER
...min fars generation, tog meget alvorligt.
Det er ikke en sur pligt for mig at tale med jer,
for det drejer sig om mit yndlingsemne, luftvåbenet.
PILOT, 453. BOMBERGRUPPE
Jeg udtaler mig ikke på baggrund af lang erfaring, for jeg har kun tjent i et år,
men jeg har lært meget om, hvad luftvåbenet har at byde på.
Det er det, jeg vil tale om.
Luftvåbenet har brug for 15.000 kaptajner,
40.000 løjtnanter og 35.000 sergenter.
Fremtiden for USA's unge mænd er i luftrummet.
Jeres vinger venter.
Jeg var i gang med mit andet år på universitetet
og tænkte ikke på så meget andet end at jagte piger og drikke whisky.
PILOT, 100. BOMBERGRUPPE
Så kom angrebet på Pearl Harbor,
og mine brødre i studenterforeningen og jeg meldte os som flyverkadetter.
Giv agt!
På den tid var der udbredt antisemitisme.
Hitler talte om den ariske nations overlegenhed,
og det frustrerede mig, at jeg ikke kunne gøre noget ved det.
Pludselig forsvandt den frustration. Nu følte jeg, at jeg kunne gøre en forskel.
Jeg mente, at den mest effektive måde at gøre tjeneste på var som pilot.
HVERVEKONTOR
Næste dag gik jeg hen og meldte mig frivilligt som flyverkadet.
Inden hvervningen havde tusindvis af amerikanske flyvere aldrig været
i et fly eller skudt efter noget farligere end et egern.
Besætningerne bestod af mænd fra alle dele af USA
og fra næsten alle samfundslag.
Der var historiestuderende fra Harvard og kulminearbejdere fra West Virginia.
Advokater fra Wall Street og cowboys fra Oklahoma.
Hollywood-idoler og fodboldstjerner.
Kadetterne har bestået prøven,
og nu skal de lære at flyve.
Hver instruktør havde fire elever.
De tre andre elever havde prøvet at flyve før. Det havde jeg ikke.
Jeg havde aldrig siddet i et fly før.
Efter omkring ti timer skulle vi prøve at flyve alene.
Når hjulene er lettet, er der ingen, der kan hjælpe en.
Man må klare sig selv.
Jeg blev navigatør, fordi jeg var uduelig som pilot.
NAVIGATØR, 100. BOMBERGRUPPE
Jeg dumpede.
Jeg glemmer aldrig, at den, der dumpede mig, var løjtnant Maytag.
Et passende navn for en, der dumpede en flyverkadet.
BOMBEKASTER, 100.
Jeg havde en militær instruktør, som ville lade mig dumpe,
og han sagde: "Du slår dig selv ihjel,
men nu sætter jeg mig i skyggen under det træ,
og hvis du kan lette og flyve tre omgange og lande flyet, så bliver du godtaget.
Ellers ryger du ud."
Vi fløj fra klokken otte om morgenen til klokken otte om aftenen.
Jeg fløj forskellige manøvrer og kombinationer.
På vores sjældne fridage øvede vi luftkamp.
Jeg havde aldrig nydt noget mere end det.
Sammen med mig bestod 40 andre kadetter fra årgangen.
FLYVERKADETTER
Vi blev alle enkadreret til at flyve B-17.
Vi havde aldrig siddet i et B-17 før.
Boeings Flyvende Fæstning har en besætning på ti mand.
Det nye bombefly kan flyve næsten 500 km/t.
Skrogets udbulinger er maskingeværtårne.
Motorerne har 4000 hestekræfter, og det kan flyve 5000 km uden at tanke op.
B-17 var det første både offensive og defensive fly, der blev bygget.
Efter datidens standard bar det en meget tung bombelast.
Det blev kaldt Den Flyvende Fæstning, fordi det havde så mange maskingeværer.
Det var vidunderligt at flyve B-17.
Flyet reagerede så godt, at jeg øjeblikkelig følte mig knyttet til det.
Jeg var glad for at flyve B-17.
I fem-seks måneder fløj vi uddannelsesflyvning
og gjorde os klar til at blive udsendt.
I maj 1943 blev vi sendt til England...
NAVIGATØR, 100. BOMBERGRUPPE
...som en del af Eighth Air Force.
Inden vi blev sendt til udlandet, fik vi at vide:
"Kig til venstre og til højre. Kun én af jer kommer hjem igen."
Vi blev sendt til udlandet for at dø.
Netop som besætningerne fra 100. ankom til deres nye base
i Østengland, gik krigen i Europa ind i en ny fase.
Det var begyndelsen på Pointblank, som var en bombekampagne i døgndrift,
hvor amerikanerne bombede om dagen, og briterne om natten.
Formålet var at sikre sig herredømmet i luftrummet over Nordeuropa
inden D-dag det kommende forår.
Uden herredømmet i luften kunne de allierede ikke invadere Europa.
100. BOMBERGRUPPE HOVEDKVARTER
Vi var lige ankommet og var ved at lære hinanden at kende,
og piloten, King, spurgte mig: "Hvad lavede du før?"
PILOT, 100. BOMBERGRUPPE
Jeg svarede: "Senest har jeg arbejdet som cowboy."
PILOT, 100. BOMBERGRUPPE
Så sagde han: "Fint. Så hedder du Cowboy fra nu af."
100. var en ung enhed
og havde nogle ret ubekymrede, unge førere.
Der var Gale Cleven, som var eskadrillechef,
og eskadrillelederen John Egan.
Som ledere behøvede Egan og Cleven ikke at flyve, men det gjorde de altid.
FORFATTER, MASTERS OF THE AIR
Blandt andet derfor beundrede tropperne dem.
Buck Cleven og Bucky Egan gik med halsklud,
og de havde kasketten på sned og var ret kæphøje.
De førte sig frem i officersmessen og sagde:
"Løjtnant, kom herhen. Jeg vil tale med dig."
John Egan og Gale Cleven havde det at flyve som deres helt store ambition.
Og nu fløj de.
De gjorde det, de elskede, for det land, de elskede.
HISTORIKER
Og de troede på missionen.
Cleven og Egan var med til at lede 100.
mod verdens mægtigste luftvåben, tyskernes Luftwaffe,
hvis erfarne piloter havde været i kamp over Spanien, Norge, Polen,
Frankrig, Rusland, Grækenland, Nordafrika og England.
De kommer til at forstå, at de har forregnet sig gevaldigt...
USA'S PRÆSIDENT STATE OF THE UNION-TALE 1943
...ved at tro, at nazisterne altid ville være overlegne i luften.
Den overlegenhed er forsvundet for altid.
Vi mener, at nazisterne og fascisterne selv har bedt om det,
og nu mærker de konsekvenserne.
JUNI 1943
ET ÅR FØR D-DAG
Kaptajn Kirk, kaptajn Thompson, løjtnant Bushka,
Iverson, Holloway og Hawkers skal flyve.
Træd an.
Chefen kom ind og stillede sig op.
Han trak et forhæng til side,
og der var et rødt bånd fra Thorpe Abbotts til målet.
HALESKYTTE, 100. BOMBERGRUPPE
Bygningerne her er jeres mål.
I sigter efter denne bygning.
Hvis jeres bombemønster koncentreres i dette område,
bør det med stor effektivitet ødelægge fabrikken.
Vi steg ud af jeepen og fik pakket nogle af tingene.
Så gik vi om bord, fandt vores pladser og startede.
De fløj i en forsvarsformation, en såkaldt kasse,
med den samlede ildkraft fra hele 13 maskingeværer på hvert fly
og kunne kæmpe sig frem til målet gennem bølger af fjendtlige fly.
På startbanen holder der Thunderbolts klar.
De flyver ud for at mødes med bombeflyene.
De to grupper samles over Den Engelske Kanal,
og mens jagerne patruljerer luftrummet rundt om bombeflyenes formation,
begiver armadaen sig ind på fjendtligt territorium.
Bombeflyene fik en vis beskyttelse af de mindre,
men mere adrætte jagerfly, såsom P-47 Thunderbolt,
hvis begrænsede brændstofkapacitet tvang den til at forlade bombeflyene,
når de var nået dybt ind i Tyskland.
Besætningen befandt sig i en fremmed verden,
de rent fysisk ikke kunne overleve i uden specialfremstillet tøj og udrustning
og uden at indånde ilt, der blev pumpet til dem.
Så snart vi nåede højt op, måtte vi have ilt,
så vi havde en iltmaske for ansigtet.
Og så den bidende kulde. Det var iskoldt.
Vi fløj i 45 til 50 minusgrader.
Jagereskorten havde ikke rækkevidde
til at eskortere B-17'erne hele vejen til målene i Tyskland,
så de vendte om og fløj tilbage til England.
Jeg kan huske, at da vi første gang krydsede Den Engelske Kanal,
kiggede jeg ned og indså, at vi nu var over fjendens territorium.
Det gav en klump i halsen. Jeg var nervøs.
Der er sorte pletter fra antiluftskyts, som bliver affyret nedefra.
Antiluftskyts var tyske 88 mm kanoner, der kunne affyre granater op til 12 km.
Granaten eksploderede i luften og spredte en masse sprængstykker.
Flyets skal var ikke af stål. Den var af aluminium.
Antiluftskyts skød huller i flyet.
Det var første gang, jeg mødte kraftigt luftværnsartilleri.
Og det var skræmmende.
Vi stod over for en meget erfaren
og meget veludrustet og meget veltrænet modstander.
De var professionelle, og vi var rene amatører.
Når formationen nærmede sig målet,
indstillede bombekasterne variabler som hastighed og vind
i deres Norden-bombesigter.
Det var tophemmelige sigtemidler, der skulle hjælpe flyene
til det optimale sted at kaste bombelasten.
Norden-bombesigtet skulle være så nøjagtigt,
at man kunne kaste bomben fra 20.000 fods højde og ramme ned i en tønde.
Når vi kastede vores bomber, kunne jeg se bomberne fra de andre fly...
BOMBEKASTER, 100. BOMBERGRUPPE
...men jeg kunne også læne mig frem og se de bomber, der faldt direkte fra os.
Når de eksploderede, kunne vi rent faktisk se eksplosionerne.
De første bombefly har overfløjet målet, som nu ses i flammer.
Der var fuldtræffere på et kraftværk, ubåde i byggefasen
og mindst én ubåd i vandet.
Vi kastede bomberne, blev angrebet af et par jagere uden at komme noget til,
og jeg tænkte: "Det er da ikke så slemt."
De første missioner for 100. var primært mod mål ved kysten,
såsom ubådsbunkere og industriområder i Frankrig og Norge.
Luftvåbenet forsøgte at ødelægge Nazitysklands krigsmaskine.
Fabrikkerne, der fremstillede fly og kampvogne.
Kuglelejefabrikkerne.
På de britiske landingsbaner
havde man hørt om slaget.
Mange af fæstningerne havde fået en hård medfart.
Nogle havde beskadigede propeller eller smadrede landingsstel.
B-17 havde ry for at være pålideligt og sikkert og få folk med hjem.
Man kunne miste tre motorer og stadig klare den.
Man kunne miste halvdelen af halefinnen og stadig klare den.
Det kunne få en hjem igen med to motorer,
og jeg så dem gøre det med én.
LEDER, 100. BOMBERGRUPPE
17. AUGUST 1943
TI MÅNEDER TIL D-DAG
BRIEFINGRUM BEGRÆNSET ADGANG
Alting stod til at ændre sig for 8. med deres hidtil største bombetogt.
Et dobbeltangreb mod kuglelejefabrikkerne i Schweinfurt
og Messerschmitt-fabrikkerne i Regensburg.
Svært bevogtede mål dybt inde i Tyskland.
100. blev en del af Regensburg-styrken.
Da de trak forhænget foran kortet til side,
og man så den røde linje gå tværs over Tyskland,
tænkte vi: "Hold da op."
Det var en virkelig genial plan. Man havde...
LEDER
...Curtis LeMays 3. bomberdivision, der skulle flyve over
og angribe Messerschmitt-fabrikkerne i Regensburg og fortsætte til Afrika.
Ti minutter efter dem kom den 1. bomberdivision,
som skulle angribe kuglelejefabrikkerne i Schweinfurt og så vende hjem til England.
Tyskerne måtte vælge, hvilken gruppe de ville ramme.
Problemet var, at det tit er tåget i Storbritannien i august.
HISTORIKER, US ARMY WAR COLLEGE
Om morgenen gik vi ud.
Jeg måtte bruge lygter til at dirigere flyene ud.
Der var samling ti minutter for sent, men vi kom af sted.
Curtis LeMay havde trænet sine bombere til at lette i den engelske tåge.
Det havde den anden bomberdivision ikke.
Pludselig fik LeMay sine folk i luften og i formation,
mens den anden division ikke engang var lettet.
I stedet for et hul på ti minutter blev det på to timer.
Denne erobrede tyske film viser, hvor hurtigt deres 109'ere
og Focke-Wulf 190'ere kom i luften efter en varsling.
De havde god tid til at samle deres jagere til et angreb
og være mellem to og ti gange så mange som vores eskorte.
De fløj over kanalen. Vejret var fint.
De nåede den hollandske kyst, og pludselig eksploderede hele verden.
Det fortsatte i to timer.
Vores træning gav os den opfattelse,
at vi kunne flyve fra de tyske jagere.
Vi erfarede så, at det ikke holdt stik.
Der var antiluftskyts og jagere og mere antiluftskyts og flere jagere.
Jeg kunne høre topskytten plaffe løs med maskingeværet.
Clevens fly blev ramt seks gange.
De fik ram på det hydrauliske system og den ene motor. Der var ild i cockpittet.
Cleven vendte sig om og kiggede på radiooperatøren,
som ikke havde nogen ben. De var blevet kappet af.
Jeg kan huske et fly, hvor ilden stod ud af samtlige åbninger i skroget.
Det forfulgte mig i mine drømme i lang tid.
Alle medlemmer af besætningen
kæmpede for demokrati og frihed.
Men når man er i kamp, ved du så, hvem man kæmper for?
Ham til venstre og ham til højre.
Ham lige foran og ham lige bagved. Det er dem, man kæmper for.
Cleven sad i cockpittet, og hans andenpilot sagde til ham:
"Vi må ud herfra. Lad os ringe med klokken."
Cleven sagde: "Vi skal nå frem til målet. Vi gennemfører bombetogtet."
Fem minutter før vi nåede målet, gik alting i stå.
Ingen jagere, intet antiluftskyts, intet.
Det lykkedes os at kaste bomberne.
Med faretruende lidt brændstof tilbage
kæmpede Regensburg-gruppen sig ned over Alperne og til Nordafrika,
mens Schweinfurt-gruppen fløj direkte ind i Luftwaffes fulde styrke.
Tyskerne fløj op og hærgede LeMays gruppe,
hvorefter de landede, drak en snaps og fik ny ammunition og brændstof.
Og så gik de løs på Schweinfurt-gruppen.
Hele Luftwaffe kastede sig over Schweinfurt-gruppen og knuste den.
Efter at være nået til Nordafrika sidst på dagen
var besætningerne fra 100. bombergruppe medtagne og udmattede.
Men de følte sig heldige over at være i live.
Enhver leder, der har sendt sine tropper i kamp mod en overtallig fjende
og med utilstrækkelig udrustning...
LEDER, 8TH AIR FORCE
...og med et minimum af træning, stod i et svært dilemma.
Det er som at dømme folk til døden.
Jeg landede i England i sommeren 1943.
Jeg blev sendt over til 100. bombergruppe.
Rosie Rosenthal ankom til gruppen
som erstatning for mandskab, der var omkommet.
Egan havde hørt, at Rosie var en ret dygtig pilot.
Egan pillede ham ud og kørte ham gennem et intenst forløb
og sagde: "Jeg vil have dig i min eskadrille."
Jeg var på baren.
Jeg drak min sædvanlige whisky og mærkede, at jeg blev prikket på skulderen.
Jeg vendte mig om, og der stod eskadrillechefen.
Han sagde: "Lucky, gå hjem og få sovet. Du skal flyve i morgen."
OKTOBER 1943
OTTE MÅNEDER TIL D-DAG
Da det klarede op over Tyskland den 8. oktober,
iværksatte amerikanerne en række missioner med maksimal ydelse
for at eliminere flyfabrikker.
Sidenhen kaldte flyverne det den sorte uge.
Den 8. oktober lettede 855 fly fra Storbritannien
til et togt mod Bremen og Vegesack.
De var lastet med 1,1 million kilo bomber
og 2,75 millioner stykker ammunition.
Da vi nærmede os målet, kunne jeg ud af øjenkrogen se,
at der var Fw 190'ere, der havde kurs direkte mod os.
Han skød flyet lige foran mig ned,
og de blev skubbet ud af formationen og eksploderede.
Gruppen led store tab.
Vi blev presset ud af formationen. Der var ild i vores motor tre.
Cleven forsøgte
at få kontrol over gruppen, da han så blev skudt ned.
Cleven blev ramt.
Der var kaos i flyet. Der gik ild i cockpittet. De måtte ud.
Gale Cleven blev skudt ned.
Det var et kæmpestort hul, der opstod i 100. bombergruppe.
Alle formodede, at han var død.
Det var første gang, jeg tvivlede på, at jeg kom hjem igen.
Mit fly, Rosie's Riveters, var svært beskadiget.
Et par motorer var stået af.
Da vi havde kastet bomberne,
førte jeg resterne af formationen hjem. Det var kun seks fly.
Man må forestille sig moralen, når man mister så mange folk på en dag.
De gjorde det, at de ryddede stuen, så snart et fly styrtede ned.
Man trådte ind på en tom stue på kasernen.
Egan var i London på orlov,
og han fik at vide, at Cleven var blevet skudt ned.
Egan var så oprevet, at han straks droppede sin orlov
og vendte tilbage til basen og sagde: "Jeg anfører den næste mission."
Münster-togtet var rettet mod en by,
hvilket var nyt for 8.
Målet var et strategisk vigtigt rangerterræn i byens centrum
foruden et arbejderkvarter, der stødte op til det.
I kampen mod nazisternes tyranni blev mennesker et mål
som en uundværlig del af Det Tredje Riges krigsmaskine.
Der var spændinger i lokalet.
For første gang nogensinde anfægtede mange af flyverne missionen.
Egan holdt en tale.
De ville flyve den for Clevens skyld. Det var et hævntogt.
Vi led store tab, så vores gruppe var temmelig ramponeret,
og vi kunne kun sende 13 fly op.
Når de tyske jagere angreb,
og man havde en ufuldstændig formation med 13 fly i stedet for 18,
angreb tyskerne det letteste mål.
Vi blev straks angrebet af over 200 tyske jagere.
To Me 109'ere lagde sig bag os og dræbte vores haleskytte.
Jeg blev ramt af splinter fra en eksploderende granat og slået omkuld.
Vi havde tydeligvis mistet kontrollen over flyet, som ville styrte ned.
Vi var på omkring 21.000-22.000 fods højde.
Jorden så ud til at være uendelig langt væk, men jeg havde intet valg.
Jeg måtte springe ud, så det gjorde jeg.
Vi stod og ventede ved landingsbanen.
Til sidst kom et af vores fly.
Kun ét fly fra 100. var vendt tilbage.
Det var Rosenthal, der fløj det fly.
Han havde oplevet sin del af modgang.
Vi kom tilbage til officersmessen.
Der var en ildevarslende stilhed.
Der var nogle få stykker, der ikke havde fløjet missionen,
og ingen kom hen til os.
Vi blev overladt til os selv. Det var en mærkelig følelse.
Vi var mærkede af tabet af dem, der var blevet skudt ned.
Jeg mistede min allerbedste ven under Münster-missionen.
Da Bucky Egan og Cleven blev skudt ned,
påvirkede det i høj grad moralen,
for alle gik ud fra, at de var usårlige.
Münster-missionen van den hidtil største luftkamp.
Det var ikke bare et togt, men et voldsomt slag
mellem to store og dødbringende flystyrker.
100. var kommet til England fire måneder før Münster
med 140 flyverofficerer.
Efter Münster var blot tre af dem stadig i stand til at flyve og kæmpe.
Sådan en statistik hørte andre om.
De blev bekymrede og kaldte os Bloody Hundredth.
Som flyver har man fire timer med ren og skær rædsel.
Man cykler ned på den lokale pub,
drikker en øl, går ud med en lokal pige og tager tilbage til basen. Helt fredeligt.
Næste dag er man tilbage i den samme rædsel igen.
I sidste ende resulterede det i, at nogle knækkede psykisk.
Efter den sorte uge styrtdykkede moralen i 8. for alvor,
og der var bekymring for et mytteri.
Der var foruroligende rapporter fra læger
og psykiatere om afvigende adfærd blandt mandskaberne,
efterhånden som kampene berøvede flyverne deres selvkontrol.
Jeg har set tilfælde,
hvor de ikke kunne styre sig til bare at gå ud af flyet.
Det var personer, der var på nippet til
at blive ofre for det, vi kaldte kamptræthed.
Vi har erfaret, at mange af mændene med neurotiske reaktioner
hurtigt kommer sig, når de midlertidigt forlader kampsituationen.
Helt grundlæggende er bedringen afhængig af patientens egen evne til at komme sig.
Men den evne understøttes bedst uden for et hospitalsmiljø.
ANTILUFTSKYTSHUSET OXFORD, ENGLAND
Vi forsøgte at fjerne dem fra krigens omgivelser
i nogle dage og sende dem på hvil. Vi kaldte det Antiluftskytshuset.
I mange tilfælde var det effektivt. Nogle gange var det ikke.
Det var et problem for alle ledere,
for nogle menneskers kemiske og mentale sammensætning
er sådan, at de bare ikke kan holde til den slags.
Vi måtte straks fjerne de folk
fra mandskabet og fra basen,
for den attitude havde det med at smitte.
Vi havde ikke råd til, at den påvirkede alle andres moral.
De tog på missioner hver dag og passede fortsat deres tjeneste.
Man kan godt sige, at de allieredes luftstyrker
ikke havde herredømmet i luften over Tyskland og Europa.
At de var ved at tabe luftkrigen.
Det var ikke altid, vi ramte så præcist,
Selv på dage med klart vejr spredte vi bomber
flere kilometer fra målet.
De kunne ikke ramme målene,
og de var selv i langt højere grad et mål
for de tyske jagere. Så de blev nedslagtet.
FORFATTER, FIRE AND FURY
Her i bunken ligger der flere fly.
Hvert af dem er 22.000 amerikanske arbejdstimer.
Desuden er ti amerikanske drenge døde eller taget til fange.
Det værste, man kunne forestille sig, var at blive skudt ned.
DET NAZISTBESATTE FRANKRIG
Vi vidste, at det var en risiko. Vi var unge og følte os udødelige,
så vi tænkte altid, at de kunne få ram på alle andre,
men ikke os.
KAPTAJN F. D. MURPHY SAVNET
Jeg vidste, at min mor var bekymret for mig,
og at hun modtog
et telegram fra krigsministeriet om, at jeg var savnet.
Hun vidste ikke, hvad der var sket med mig.
Flyverne fik faldskærme, men lærte ikke, hvordan de skulle bruges.
Træningen i flugt- og undvigetaktikker var minimal.
De blev heller ikke tilstrækkelig advaret om, at civile i udbombede byer
i stigende grad begyndte at angribe nedskudte flyvere.
Cleven styrtede ned,
og han kunne se landmændene, der samlede sig.
Det næste, han huskede, var,
at en landmand prikkede til ham med en høtyv og ville stikke den i ham.
Der dukkede noget lokalt Luftwaffe-politi op.
Jeg blev taget med til en tysk flyvestation,
der var opsamlingssted for alle de tilfangetagne amerikanske flyvere den dag.
DULAG LUFT FRANKFURT I TYSKLAND
Jeg blev afhørt af en fyr,
som lykønskede mig med min forfremmelse.
Jeg var blevet premierløjtnant tre dage forinden.
Det kom noget bag på mig.
Han rakte mig et kort,
hvor der stod mit navn og min fødselsdato, mine forældres navne og min adresse.
Tyskerne fik spioner i USA til at sende avisen fra deres hjembyer.
De skabte en afslappet stemning og følelsen af en samtale,
og de vidste alt om dem.
Den udspekulerede forhørsteknik
kunne være effektiv til at overtale intetanende flyvere
til at afsløre oplysninger, de opfattede som irrelevante,
men som forhørslederne satte stor pris på.
Næste morgen anbragte de os i en godsvogn.
Vi var 30-40 mand i godsvognen.
Vi anede ikke, hvad der skulle ske.
STALAG LUFT III SAGAN I TYSKLAND
Jeg kan huske, da jeg gik gennem porten,
og der var nogle store træpæle og pigtråd over det hele.
Der var vagttårne i hjørnerne.
Der var et mellemrum på tre-fire meter fra det store hegn til et mindre hegn.
Hvis man krydsede det lille hegn, blev man skudt.
Af de amerikanske krigsfanger der var mange fra 100. bombergruppe,
der blev skudt ned, før jeg blev skudt ned.
Så snart de så os...
Nogle af dem grinede og sagde: "Vi har ventet jer. Endelig kom I."
Cleven og Egan ankom til Stalag Luft III med få dages mellemrum.
Cleven fyrede kvikke bemærkninger af sammen med den sårede Egan,
og snart var de to atter værelseskammerater,
og de påtog sig hurtigt lederroller i lejren.
Vi boede sammen, lavede mad sammen,
vaskede tøj sammen, gik i bad sammen.
Der var brusebad en gang om ugen. Måske. Hvis man var heldig.
Livet i Stalag Luft-lejrene var meget ensrettet.
Alting blev gjort på militær vis for at holde dem beskæftigede,
for at opretholde disciplinen, og for at de kunne overleve.
På et hemmeligt møde under Teherankonferencen
i slutningen af november 1943
blev Roosevelt, Churchill og Stalin enige om at åbne en ny front mod Nazityskland.
Den skulle hovedsagelig planlægges og udføres af amerikanerne og briterne.
Det skulle være et omfattende amfibieangreb, det største nogensinde,
på fem strande i Normandiet i Frankrig under dæknavnet "Overlord."
Det blev planlagt til maj 1944, blot et halvt år senere.
General Eisenhower kom til London.
Han sagde, at flåden ikke kunne søsættes, før Luftwaffe var sat ud af spillet.
Nu var det missionen.
Vi vidste godt, at der ikke kom nogen invasion over land,
medmindre man havde opnået herredømmet i luften.
Det endelige mål var at nedskyde så mange jagerfly,
at tyskerne ikke længere kunne forsvare sig med jagere.
Vi led store tab som følge af kampe med jagere.
GENERAL JAMES DOOLITTLES STEMME LEDER, 8. AIR FORCE, 1944-1945
Derhjemme fik man sat tryk på, så vi begyndte at få flere jagerfly.
Sidst på året i 1943 kom der et jagerfly til England,
og det var det fly, 8. havde ventet på.
Det var P-51 Mustang.
Mustangen. P-51'eren.
Verdens længst rækkende jagerfly.
Fart, hurtig opstigning, hurtige dyk, skarpe vendinger.
Da der kom P-51'ere over,
havde de rækkevidde til at eskortere os til målet og tilbage igen.
De justerede også 47'erne
og gav dem vingetanke, så de også kunne eskortere os.
Da vi fløj til Emden, og jeg så alle de pragtfulde P-51'ere,
tænkte jeg for måske første gang: "Jeg overlever."
Den primære mission var ikke at få bombeflyene sikkert hjem.
Det var at gå efter Luftwaffe både i luften og på jorden.
Søndag morgen den 20. februar...
20. FEBRUAR 1944 FIRE MÅNEDER TIL D-DAG
...forberedte vi det voldsomste angreb i det amerikanske luftvåbens historie.
Det var optakten til invasionen.
De planlagde en række togter mange dage i træk.
Det blev afgørende for krigen.
Dag efter dag, måned efter måned,
er det Mustang og Thunderbolt mod Me 109 og Fw 190.
Vores jagere angriber og angriber.
Vores sejrsstatistik steg til forholdet 4:1.
Tabstallet for tyske piloter på vestfronten
mellem januar og maj 1944 var på 99%.
De blev bare nedslagtet.
Først da Mustangen gjorde sit indtog,
formåede USA og England at få overtaget i luften over Tyskland.
Ville man ramme fjenden i hjertet
og være sikker på, at Luftwaffe blev sendt i luften, skulle man til Berlin.
FORFATTER
Da forhænget blev trukket til side under briefingen,
og snoren gik hele vejen til Berlin,
var der først bare en lamslået tavshed, og så lød der et råb.
Man kan ikke høre, hvad der sker otte kilometer nede,
men rangerterræner, kemiske lagre, skibe og pakhuse,
motordele og kuglelejefabrikker pulveriseres i et brændende inferno.
Det var amerikanernes første bombetogt mod Berlin.
Det var det hidtil sværeste mål for 8., men det var nødvendigt.
Havde jeg været i Tyskland
og hver eneste dag set sværme af bombefly komme og bombe,
ville det have påvirket min moral meget negativt.
Det må have haft den effekt på både civile og militær.
En af de værste ting ved at være krigsfange er,
at man ikke ved, hvor længe man skal være fanget.
Man har ikke fået en tidsbestemt straf.
Man skal være der, til man flygter, eller det hele er overstået.
Jeg gik i gang med at grave en tunnel.
Der var et gammelt toilet med flisegulv.
Jeg ville se, om der var noget at gøre.
Mit mål var, at vi kunne grave under de fliser, man kunne fjerne.
Vagterne opdagede det næsten øjeblikkeligt.
Omkring 76 britiske fanger gravede en tunnel ud af området,
der lå lige op ad vores. Det blev kaldt Den Store Flugt.
Bortset fra to blev alle fanget igen, og 50 af dem blev henrettet af tyskerne.
Den smule ordentlighed, der var i vores forhold til tyskerne,
forsvandt fuldstændig derefter.
En dag blev jeg ringet op, og der blev sagt:
"General LeMay vil gerne tale med dig."
Han sagde: "Jeffrey, jeg har brug for en leder
af 95. bombergruppe og 100. bombergruppe.
Du må selv vælge."
HOVEDKVARTER FOR 95. BOMBERGRUPPE
95. kunne ikke gøre noget galt. De havde mistet et minimalt antal fly.
Deres bombestatistik var fin, og jeg mente, at jeg kunne udrette mere
for 100., end jeg kunne for 95.
Så jeg ringede tilbage til ham og sagde, at med hans tilladelse
ville jeg sige ja til 100. bombergruppe.
Jeg spurgte: "Hvornår skal jeg stille der?" Han svarede: "I eftermiddag."
Min første handling var at spørge general LeMay, om han ville tage 100.
ud af operativ tjeneste i to dage, og det gik han med til.
De næste to dage brugte vi to timer både morgen og eftermiddag
på at flyve alle 100. bombergruppes fly i formation.
Tom Jeffrey var dynamisk, karismatisk og vidende.
Ikke kun om flyene, men om flykamp.
Jeg fik folk i det forreste fly til at fotografere formationen,
så vi kunne se, hvem der fløj godt, og hvem der ikke gjorde.
Jeg tog et gammelt fly og kredsede om formationen
og prøvede at dirigere dem på plads.
Lederne forsøgte desperat at få os til at holde formationen.
Man troede, man havde den, men de krævede den strammere.
Efter de to dage
fløj 100. den bedste formation, jeg nogensinde havde set.
Det var først, da Jeffrey kom, at vi blev en fremragende gruppe.
Formentlig den bedste i hele luftvåbenet.
Et bombermandskab fra 8. havde en tjenesteperiode på 25 missioner.
Når man havde gennemført dem,
blev man sendt hjem til USA.
Da jeg havde gennemført dem, fik jeg at vide, at jeg kunne blive der
som eskadrillechef eller tage hjem til USA.
Jeg konkluderede, at jeg havde været ekstremt heldig
at overleve, og jeg skulle ikke tage flere chancer.
Så jeg valgte at vende hjem.
Rosie Rosenthal gennemførte sine 25 missioner
den 8. marts 1944 med et togt over Berlin.
Besætningen opfordrede mig til at overflyve landingsbanen i lav højde.
Jeg var en meget konservativ pilot og sagde: "Glem det."
Men på tilbagevejen sagde jeg: "Hvad pokker?"
Jeg fløj direkte mod tårnet, og alle kastede sig ned,
og jeg overfløj landingsbanen tre-fire gange og landede så.
Så kom der en hen til mig og sagde:
"Rosie, vidste du godt, at general Huglin stod der?
Han smed sig ned, og nu er hans tøj helt i uorden."
Ind i lokalet trådte general Huglin.
Han gav mig hånden og sagde: "Pokkers god overflyvning, Rosie."
Alle vidste, at D-dag lurede forude,
og det var et stort mål for Rosie at gøre det af med Det Tredje Rige.
At tage væk nu var at tage væk fra universets centrum.
Da besluttede jeg mig for at fortsætte med at flyve.
Til sidst blev jeg udnævnt til eskadrillechef.
I dag forrettede 650 amerikanske flyvende fæstninger
voldsomme skader på tyske forsvarsværker langs kysten.
Jeg var fløjet til Frankrig for at bombe nogle mål.
Da jeg kom tilbage, blev jeg mødt ude ved flyet
og fik besked på at stille ved general LeMays hovedkvarter samme aften.
General LeMay kom ind og meddelte os, at de allierede styrker
ville gå i land på strandene i Normandiet næste morgen.
Men han sagde, at for at vi for alvor kunne forstå
vigtigheden af den begivenhed,
ville 8. bruge samtlige sine fly
på at sikre, at tropperne kom i land.
Jeg kan huske, at jeg kom til briefingen,
og da de trak forhænget til side fra kortet, blev der jublet.
Det havde jeg aldrig før hørt fra besætningerne.
Endelig var det D-dag.
6. JUNI 1944
D-DAG
Soldater, sømænd og flyvere fra de allieredes landgangsstyrke,
I begiver jer ud på det store korstog...
GEN. EISENHOWERS STEMME DE ALLIEREDES ØVERSTBEFALENDE
...som vi har kæmpet os frem imod. Hele verdens blik hviler på jer.
Det bliver ikke en nem opgave.
Jeres fjende er veltrænet, veludrustet og kampvant.
Han vil gøre voldsom modstand.
Jeg har fuld tiltro til jeres mod, pligttroskab og kampevner.
Vi accepterer intet mindre end den totale sejr.
Da vi fløj over kanalen,
kiggede vi ned og så tusindvis af skibe i armadaen dernede.
Det var fascinerende. En fra besætningen begyndte at bede, og vi stemte alle i.
Her er Robert St. John fra NBC's studie i New York.
Det er en kritisk stund i verdenshistorien.
General Dwight Eisenhowers tropper forlader deres landingsfartøjer
og kæmper sig op ad strandene til det nazistiske Europas fæstning.
De kommer ind fra havet
for at angribe fjenden under en gigantisk sværm af jagerfly.
Angrebene fra luften fortsatte.
Vores flyvere, der ydede taktisk støtte til landtropperne, holdt ingen pauser.
Når ét togt var gennemført, tankede de op og hentede bomber og ammunition
og drog med dystre miner ud igen og igen.
Der var stort set ingen modstand i luften fra Luftwaffe,
da vi invaderede Normandiet.
Luftvåbenet banede vejen for invasionen over Den Engelske Kanal.
Nu måtte Tyskland kæmpe på to fronter
mod de engelske og amerikanske allierede mod vest og mod russerne mod øst.
I august 1944 opdagede Den Røde Hær Majdanek,
en forladt koncentrations- og udryddelseslejr ved Lublin i Polen.
Et ubestrideligt bevis på Hitlers program, der skulle udrydde jøderne i Europa.
NAZISTERNES MASSEDRAB AFSLØRET I LEJR
Vores invasionsstyrker rykker frem
mod nazisternes tropper, der har til ordre at dø snarere end at trække sig tilbage.
STALAG LUFT III SAGAN I TYSKLAND
Men de er tvunget til at dø eller trække sig tilbage, for angrebet udføres
med al den styrke, den allierede overkommando kan smide i kamp.
I lejren var der skjulte radioer...
BOMBEKASTER, 100. BOMBERGRUPPE
...og vi vidste stort set alt det, BBC vidste.
Da invasionen startede i juni 44,
vidste vi, at vi ikke skulle være der for evigt.
Nedskudte flyvere strømmede stadig til Stalag Luft III.
Blandt andet et antal sorte piloter,
såsom sekondløjtnanterne Alexander Jefferson og Richard Macon,
der var med i den berømte 332. jagergruppe, Red Tails.
Tuskegee-piloterne malede halen på deres fly rød.
Selv da folk ikke vidste, at flyene blev fløjet af sorte piloter...
FORFATTER
...kunne de se, at det var Red Tails.
Vi var ikke bange for at skulle støde på fjenden,
for vi vidste, at vi fløj bedre, end de gjorde.
Jeg sagde: "Klar, sigt, skyd."
PILOT, 332. JAGERGRUPPE
De modige sorte flyvere havde ventet på
at bidrage til krigsindsatsen, og de udmærkede sig i den grad.
I luftvåbenet og især blandt bomberbesætningerne,
der foretog de lange, farlige togter, blev der sat mere pris på Red Tails
end på de andre eskadriller, de fløj sammen med under krigen.
FORFATTER, FREEDOM FLYERS
Macon og Jefferson havde oplevet racemæssig opdeling
på luftvåbenets baser i USA og Italien
og blev overraskede over, at barakkerne i Stalag Luft III var integrerede.
Der var omkring 150 mand, der var kommet til lejren, og vi blev stillet op i geled.
Længere nede ad rækken kom der en høj bonderøv fra Kentucky.
PILOT, 332. JAGERGRUPPE
Han gik tilbage og sagde: "Jeg tror dæleme, jeg tager knægten her."
Obersten kom derhen og sagde: "Løjtnant, du går med ham."
"Javel."
Tyskerne førte mig ind i rummet
og viste mig, hvor jeg skulle bo. I den øverste køje.
Jeg var ikke klar over, hvor alvorligt kvæstet jeg var.
Jeg var lam fra livet og ned.
Da de så, at jeg ikke kunne bevæge mig,
prøvede tyskerne at spørge dem om,
hvem der ville opgive den nederste køje for min skyld. Ingen rørte sig.
Til sidst sagde fyren fra Texas: "Han må få min køje. Jeg tager den øverste."
Vi blev bedste venner.
Mændene måtte holde sammen for at overleve i fangelejren.
De gav slip på deres fordomme eller lod dem fylde mindre,
for de skulle arbejde sammen for at holde gejsten oppe og overleve.
En af luftvåbenets sidste aktioner var at fjerne fjendens brændstof
ved at bombe de tyske brændstofanlæg.
De allierede skulle også ramme transport- og lageranlæg
for kul, der blev brugt til at bygge jagerfly.
Luftblokaden ville lamme Det Tredje Riges krigsmaskine
og frarøve den tyske hær luftstøtten i krigens afgørende slag.
Vi var i officersmessen til klokken et eller to om natten.
Pludselig hørte vi meldingen om, at vi skulle forberede os på en mission.
Vi sendte 2000 tunge bombefly op.
Man kunne se firemotorers bombefly, så langt øjet rakte.
For at destruere et anlæg ved Leuna i nærheden af Merseburg
krævede det 6000 bombefly, der fløj 40 missioner for eliminere det anlæg.
Vores gruppe fløj i spidsen for et af de største togter mod Berlin.
Det var en flot dag. Solen skinnede fra en skyfri himmel.
Da vi nærmede os målet, blev flyet ramt,
men vi fortsatte og bombede målet,
for vi vidste, at vi ikke kunne nå hjem til basen.
Der var røg og ild i flyet, og jeg vidste, at jeg måtte ud.
Da jeg slap ud, troede jeg, at jeg var i himlen.
Pludselig ramte jeg jorden, og jeg kiggede op
og så tre soldater, der kom mod mig.
En af soldaterne løftede sit gevær og skulle til at slå mig,
da jeg så, at han havde Den Røde Hærs symbol på sin hat.
Så råbte jeg: "Amerikanski, Roosevelt,
Stalin, Churchill, Pepsi-Cola, Coca-Cola, Lucky Strike."
Togtet mod Berlin var Rosies 52. og sidste mission.
Ingen piloter fra 100. overgik det antal.
Efter at have kommet sig på et russisk hospital
vendte Rosie tilbage til Thorpe Abbotts,
hvorfra han havde fløjet sin første mission halvandet år tidligere.
Russerne nærmede sig.
Vi kunne høre artilleri og andre lyde fra slagene i det fjerne.
Hitler overvejede, om fangerne skulle på march ud af lejren eller dræbes.
FORFATTER, FROM INTERROGATION TO LIBERATION
Det var en reel mulighed.
Pludselig en aften fik vores øverstbefalende officer besked af tyskerne
om en øjeblikkelig evakuering af os.
Vi havde en time, før vi ville blive sendt ud af lejren til fods.
De sagde, at vi blev flyttet for vores egen sikkerheds skyld.
Det sagde de, men vi vidste bedre.
Flyverne anede ikke, hvor de skulle hen.
De frygtede, at Hitler ville bruge de amerikanske flyvere som menneskeskjolde.
Samtidig var det den værste vinter i Europa i 100 år.
Det var bittert koldt. Sneen gik os til knæene,
og de tvang os til at gå hele natten og ud på eftermiddagen med kun korte pauser.
TYSKLAND - TJEKKOSLOVAKIET
I Spremberg satte de os på et tog.
Vi blev låst inde i en godsvogn.
De pressede 60-70 mand ind i en.
Der var ikke plads til at sidde ned. Det var et helvede.
Vi stod som sild i en tønde.
Hvis man dejsede om, blev man mast.
Da toget stoppede, bankede de på dørene for at komme ud af vognene.
Til sidst åbnede vagterne dørene.
Det var lige så slemt, som man kan forestille sig.
STALAG VII-A MOOSBURG I TYSKLAND
Det var en lejr, der tilsyneladende var bygget til
at rumme 8000 eller maksimalt 10.000 mand.
Der var over 100.000 der. Helvedeslejren ville være et passende navn.
Der var ingen barakker. Folk sov udenfor.
Forholdene var forfærdelige. Ingen vidste, hvad der ville ske.
29. APRIL 1945
En dag gik vi rundt i lejren.
Der var en, der sagde: "Der er en kampvogn. En Sherman."
Vi kiggede, og den var god nok.
Vi kunne se en Sherman-kampvogn i det fjerne.
Pattons tredje armé brød igennem.
Jeg så Patton på en kampvogn, da han kørte ind i Stalag VII-A.
Vi blev befriet.
Mændene gik hen til flagstangen og hev hagekorset ned.
I stedet hejste de det amerikanske flag, og vi gjorde honnør for det.
Vi havde ikke uniformer på. Vores tøj hang i laser.
Alligevel var det mit livs bedste honnør.
Det var meget følelsesladet. Endelig blev vi befriet
efter så mange måneder og år som krigsfanger.
Det var svært at tro på, at vi endelig kunne tage hjem.
Her er London
med en vigtig nyhed.
I tysk radio er det netop blevet oplyst, at Hitler er død.
HITLER ER DØD, SIGER NAZISTERNE
Den 1. maj 1945, hvor hele verden hørte om Hitlers selvmord,
fløj 100. en sidste mission
som led i Operation Chowhound.
Besætningerne skulle med faldskærme kaste mad ned, ikke bomber.
Nødhjælp til næsten fem millioner sultende hollændere,
der stadig var besat af sejlivede nazister.
Da bombeflyene nåede frem til udkanten af Amsterdam,
fløj de hen over marker med farverige tulipaner.
TUSIND TAK
På en af dem var blomsterne klippet til, så der stod: "Tusind tak, yankee'er."
DE ALLIEREDE ERKLÆRER: DET ER SLUT
Krigen i Europa var slut.
Besætningerne fra 100. pakkede deres køjesække,
og de lokale fra landsbyerne omkring Thorpe Abbotts
trak i søndagstøjet og samledes for at ønske dem god tur på den lange hjemrejse.
VELKOMMEN HJEM
Da jeg kom til Atlanta, gik jeg hen til en mønttelefon
og ringede til min mor og sagde, at jeg var hjemme.
Hun brød helt sammen.
De kom og...
De kørte til Fort McPherson og hentede mig, og så kom jeg hjem.
Vi kom hjem til Californien.
Min far og mor var der.
Der var en stor genforening, og jeg var ellevild.
Jeg så min kommende hustru, Barbara.
Og tre uger senere blev vi gift.
Mændene fra Bloody Hundredth var endelig hjemme
og blev genforenet med deres familier
og deres hustruer
og deres kærester.
For nogle af dem var det for første gang, siden de drog i krig.
Da jeg forlod tjenesten, var jeg udmattet.
Jeg havde været igennem meget,
og det ville jeg lægge bag mig og vende tilbage til det civile liv.
Jeg genoptog arbejdet i det firma, jeg havde været i,
og jeg var ikke rigtig klar til at begynde at arbejde igen.
Efter at have været der i et halvt år...
DE ALLIEREDE REJSER TILTALE MOD HITLERS REGIME
...hørte jeg om en mulighed for at tage til Nürnberg som anklager.
KOMMISSIONEN FOR KRIGSFORBRYDELSER
På skibsrejsen derover mødte jeg en smuk kvinde,
der også var advokat og skulle arbejde der som anklager.
Ti dage senere var vi forlovede,
og vi blev gift i Nürnberg.
Jeg så de tiltalte, der nu sad magtesløse
og ynkelige og blev retsforfulgt og dømt.
Da jeg så det, var krigen endelig slut for mit vedkommende.
Anden Verdenskrig var den værste begivenhed i menneskehedens historie.
Den kostede flere liv end nogen andre krige.
I krigens løb led Eighth Air Force de største tab
af alle de amerikanske enheder.
Jeg overlevede krigen
og kan se tilbage på den efter alle de år, der er gået.
Den ændrede mit liv.
Er der en følelse af spænding, romantik og mytologi, er det der.
De venner, jeg fik dengang, reddede mit liv et utal af gange.
De var de ypperste venner.
Dem, vi gjorde tjeneste sammen med, brændte for sagen.
De ofrede alt. De var modige.
Vi delte hjertesorger og morskab.
Vi så vores kammerater styrte ned og blive slået ihjel,
blive sårede og blive taget som krigsfanger.
Vi fik stor respekt for hinanden, og vi var fælles om en stor triumf.
100. BOMBERGRUPPES ETÅRSJUBILÆUM
Jeg tror, alle vores folk havde den oplevelse.
Det bragte folk sammen på mirakuløs vis.
Man må anerkende de mænd og kvinder,
der ofrede deres liv og reelt set reddede verden fra fascismen.
Den frihed, vi nyder godt af, opstod ikke bare af sig selv.
Den blev erhvervet og betalt for af min generation
og de generationer, der kom før os.
Og af den årsag
mener jeg, at generationen fra Anden Verdenskrig fortjener at blive husket.
FORTALT AF TOM HANKS
TAK TIL USA'S FORSVARSMINISTERIUM OG DET AMERIKANSKE LUFTVÅBENS HISTORISKE AFDELING
PÅ MAXWELL AIR FORCE BASE
Tekster af: Eskil Hein