Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg får fortsatt samme reaksjon når jeg ser et B-17-fly.
Men er det ikke vakkert? Det er som en skulptur.
Og det er nydelig i lufta.
Når du fløy i formasjon...
...noen ganger sammen med tusen fly...
Det var et vakkert og dramatisk syn.
I den kalde, blå himmelen over Europa ble det utkjempet en ny type kamp
i omgivelser som aldri før hadde blitt erfart.
Det var en unik begivenhet i krigføringens historie.
Makeløs og aldri gjentatt igjen.
Flygere fra 40 amerikanske bombegrupper blødde og døde i enorme tall i luftkamp.
En av disse gruppene, hyperaggressiv og udisiplinert,
led så mange tap på så kort tid
at den ble kjent som "The Bloody Hundredth".
KRIG BEGYNNER I EUROPA
Tyskland har invadert Polen.
I et stort angrep rundt klokken ni ble selveste Warszawa bombet.
WARSZAWA
Den tyske hæren har invadert Nederland og Belgia
på land og i fallskjermer.
NEDERLAND GIR OPP NAZISTENE PRESSER PÅ I FRANKRIKE
Du spør hva strategien vår er? Vi skal føre krig via hav, land og luft.
Å føre krig mot et monstrøst tyranni som aldri før har blitt overgått
i den mørke og sørgelige katalogen av menneskehetens forbrytelser.
LONDON BOMBET BRITENE HEVDER ANGREPET MISLYKTES
Om Storbritannia går ned,
vil aksemaktene kontrollere kontinentene Europa, Asia
og Afrika, og de vil stå i posisjon
til å komme med enorme militære og sjømilitære ressurser mot vår hemisfære.
I dag var vi vitner til tung bombing av Pearl Harbor av fiendejagere.
Dette er ikke tull. Det er en ekte krig.
ANGREP PÅ HAWAII KRIG ERKLÆRT
Jeg ber Kongressen om å erklære
at siden det uprovoserte
og usle angrepet av Japan,
har vi vært i krig.
ITALIA, TYSKLAND ERKLÆRER KRIG
På dette tidspunktet kontrollerte Hitlers Tyskland kontinentale Europa.
Storbritannia sto alene og sårbart,
det siste overlevende demokratiet i Europa i krig mot nazistene.
Spørsmålet ble hvordan de skulle gi igjen.
Storbritannias bombekommando hadde angrepet Tyskland ustanselig,
men ineffektivt siden 1940,
med store tap på nattraid der de ofte bommet på mål med flere kilometer.
Det globale demokratiet var i stor fare på grunn av nazistene.
Patriotisme var noe som den største generasjonen...
FILMSKAPER
...min fars generasjon, tok på alvor.
Det er ikke akkurat vanskelig å si dette,
for jeg vil snakke om mitt yndlingstema, altså Hærens flyvåpen.
Jeg har ikke så lang erfaring. Jeg har bare vært i tjeneste i et år,
men jeg har lært mye om hva flyvåpenet har å by på.
Det vil jeg prate om.
Hærens flyvåpen trenger 15 000 kapteiner,
40 000 løytnanter og 35 000 flygersersjanter.
Amerikas unge menn, deres fremtid er i himmelen.
Vingene deres venter.
Jeg gikk andreåret på college
og tenkte ikke på så mye mer enn å jage jenter og drikke whisky.
Så skjer Pearl Harbor,
og så ble vi i studentforeningen rekruttert som flykadetter.
Hør etter!
På den tiden var det mye antisemittisme.
Og Hitler, med alt snakket sitt om den ariske nasjonens overlegenhet...
Jeg ble frustrert av at jeg ikke kunne gjøre noe med det.
Plutselig forsvant den frustrasjonen.
Jeg følte at jeg kunne gjøre noe.
Jeg tenkte den mest effektive måten å tjene på var som pilot.
REKRUTTERINGSSENTER
Jeg gikk ned neste dag og meldte meg frivillig som flykadett.
Før de vervet seg hadde tusenvis av amerikanske flygere aldri satt fot
i et fly før eller skutt på noe mer truende enn et ekorn.
Mannskapene bestod av menn fra over hele USA
og nesten alle livets situasjoner.
Historiestudenter fra Harvard og kullgruvearbeidere fra West Virginia.
Wall Street-advokater og cowboyer fra Oklahoma.
Hollywood-idoler og fotballhelter.
Kadettene har bestått. Nå får de flyvetimer.
Alle instruktører hadde fire elever.
De andre tre elevene hadde fått opplæring før. Ikke jeg.
Jeg hadde aldri vært i et fly før.
Etter ti timer måtte vi fly alene.
Når de hjulene tar av bakken,
er du på egen hånd.
Jeg ble navigatør fordi jeg var en elendig pilot.
NAVIGATØR
Jeg strøk. Jeg glemmer aldri han som strøk meg, løytnant Maytag.
Passende navn for en som stryker flykadetter.
BOMBERETTER
Jeg hadde en militærinstruktør, og han ville stryke meg.
Han sa: "Du vil ta livet av deg uansett, men jeg går og setter meg under det treet.
Om du får opp flyet tre ganger, tar mønsteret og lander, så er du med.
Hvis ikke, er du ute."
HÆREN
Vi fløy fra åtte om morgenen til åtte om kvelden.
Jeg tok ulike manøvre, chandeller og lazy S-er.
På sjeldne fridager tok vi flykamper.
Jeg likte aldri noe mer enn det jeg gjorde da.
Førti av klassekameratene mine hadde bestått flygeskolen, sammen med meg.
FLYKADETTER OFFISERER
Vi skulle alle fly B-17-flyene. Vi hadde aldri sittet i et B-17 før.
Boeings Flyvende festning, bemannet av ti menn.
Dette nye bombeflyet når en fart på nesten 480 km/t.
Bulkene på skroget er kanontårn for geværene.
Med motorer på 4 000 hestekrefter
kan det cruise i 4 800 km uten å måtte lande for å fylle på drivstoff.
B-17 var det første både offensive og defensive flyet som ble designet.
Offensivt slapp det veldig tunge bomber for sin tid.
Det ble kalt flyvende festning fordi det hadde så mange .50-gevær.
Følelsen av et B-17 var vidunderlig.
Flyet responderte så fint at jeg fikk en forbindelse med én gang.
Jeg var veldig glad for å fly B-17.
Vi hadde rundt fem, seks måneder å øve på
og gjøre oss klare til oppdrag.
I mai 1943 ble vi sendt til England...
NAVIGATØR
...for å bli med 8. flystyrke.
Vi ble fortalt før vi dro:
"Se til venstre og høyre. Bare én av dere vil komme tilbake."
Vi skulle til utlandet for å dø.
Idet mannskapene i 100. gruppe ankom den nye basen
på bygda i England gikk krigen i Europa inn i en ny fase.
Det var starten på Pointblank, en bombe- kampanje som ble holdt døgnet rundt,
der amerikanerne bombet om dagen og britene om natten.
Målet var å bli overlegne i lufta over Nord-Europa
innen invasjonen på D-dagen våren etter.
Uten det kunne ikke de allierte invadere kontinentet.
HOVEDKVARTER
Vi hadde akkurat kommet og ble kjent med hverandre.
Piloten King spurte: "Hva har du gjort før?"
Jeg sa: "Jeg har jobbet som cowboy."
Han sa: "Da heter du Cowboy fra nå av."
100. gruppe var ganske ung og hadde en del uvørne unge ledere.
Skvadronkommandøren Gale Cleven...
...og flygruppesjefen John Egan.
De måtte ikke fly som ledere, men de fløy.
FORFATTER
Derfor ble de beundret.
Cleven og Egan gikk med skjerf,
og hadde hatten på snei.
De var ganske høye på pæra.
De var på offiserklubben, og så sa de:
"Løytnant, kom her, jeg vil prate med deg."
Egan og Clevens ambisjon i livet var å fly et fly.
Og her får de fly. De gjør noe de elsker for et land de elsker...
HISTORIKER
...på et oppdrag de tror på.
Cleven og Egan hjalp å lede 100. gruppe
mot den mest formidable flystyrken i verden, tyske Luftwaffe,
hvis veteranpiloter hadde flydd over Spania, Norge, Polen,
Frankrike, Russland, Hellas, Nord-Afrika og England.
De vil forstå hvor mye de feilberegnet...
TALE OM RIKETS TILSTAND
...at nazistene alltid ville ha overtaket med overlegen luftmakt.
Den overlegenheten er borte for alltid.
Vi mener at nazistene og fascistene har bedt om det,
og de vil få det.
JUNI 1943
ETT ÅR TIL D-DAGEN
Kaptein Kirk, kaptein Thompson, løytnant Bushka,
Iverson, Holloway og Hawkers skal fly. Kjapp dere.
Sjefen går frem og drar fra en gardin.
Det er en rød tråd fra Thorpe Abbots til målet.
HALESKYTTER
Disse bygninggruppene her er målet.
Dette bygget blir siktepunktet.
Om bombemønsteret konsentreres i dette området,
burde det slå ut fabrikken effektivt.
Etter at vi steg av jeepen og lastet på noen ting,
hoppet vi om bord og startet motoren.
De fløy i en selvforsvarsformasjon som de kalte for stridsboks,
med en akkumulativ ildkraft på så mange som 13 gevær per fly.
De kunne kjempe seg gjennom til målet gjennom bølger av fiendejagere.
På banen står Thunderboltene klare.
De drar ut for å møte bombeflyene.
De to gruppene møtes over Den engelske kanal.
Med jagerfly som patruljerer himmelen rundt flyformasjonen
kan flåten komme inn på fiendens territorium.
Bombeflyene fikk begrenset beskyttelse fra de mindre,
mer fleksible jagerflyene, som P-47 Thunderbolt,
hvis begrensede drivstoffkapasitet tvang det til å dra fra bombeflyene
når de hadde kommet dypt inn i Tyskland.
De var i en fremmed verden
der de fysisk ikke kunne overleve uten spesialiserte klær,
uten spesialisert utstyr,
uten å puste oksygenet som ble pumpet til dem.
Så fort vi nådde høyden, måtte vi innta oksygen,
så vi hadde en oksygenmaske på ansiktet. Og så var det så kaldt.
Iskald temperatur. Vi jobbet i 45 til 50 minusgrader.
Jagerflyeskortene hadde ikke rekkevidde
til å følge B-17-flyene hele veien til målene i Tyskland,
så de dro tilbake til England.
Jeg husker da vi først krysset Den engelske kanal.
Jeg så ned og skjønte at vi var over fiendens territorium,
og jeg fikk klump i halsen. Jeg var... Jeg var nervøs.
Sorte flekker av luftvernild kommer opp fra kanonene under.
Tyskerne hadde 88-kanoner,
som kunne skyte på opp til 12 kilometers avstand.
Granaten eksploderte i luften og kastet fra seg splinter.
Flyet er dekket av aluminium, ikke stål.
Luftvernilden skjøt bare hull på flyene.
Det var første gang jeg opplevde tung luftvernild fra fienden
og det var... Det var skremmende.
Vi ble konfrontert av veldig erfarne
og veldig godt utstyrte og veldig godt trente motstandere.
De var proffe, og vi var amatører.
Når formasjonen nådde målet,
registrerte bomberetterne variabler som lufthastighet og vindretning
inn i Norden bombesikter,
topphemmelige sikteenheter skapt til å styre flyene
mot det optimale bombeslippunktet.
Norden bombesikte skulle være så nøyaktig
at man kunne bombe fra seks kilometer og slippe bomben oppi ei tønne.
Når vi slapp bombene, så jeg bomber fra flyene foran oss,
men jeg kunne også lene meg ut og se bombene falle rett ned fra oss.
Når de eksploderte, kunne vi se eksplosjonene.
De første flyene har kommet, og målet er delvis dekket i flammer.
Bomber traff et kraftverk, ubåter under oppføring
og minst én ubåt i vannet.
Vi slipper bombene, et par jagerfly angriper, ingen tar skade.
Jeg tenkte: "Dette er ikke så ille."
100. gruppes tidlige oppdrag var stort sett ved kysten,
som ubåtbunkre og industrielle områder i Frankrike og Norge.
Flyvåpenet prøvde å knuse Nazi-Tysklands krigsmaskin.
Fabrikkene som bygde fly og stridsvogner. Fabrikkene som produserte kulelagre.
På de britiske flyplassene gjøres luftkampene kjent.
Mange av flyene ble forkrøplet.
Noen få kom inn med skadde propeller eller ødelagt understell.
B-17-flyene skulle være pålitelige og trygge
og få folk hjem igjen. Du kunne komme hjem uten tre motorer.
Du kunne miste halve vertikale stabilisatoren på halen og komme hjem.
Du kom hjem med to motorer, og jeg har sett dem komme hjem med én.
17. AUGUST 1943
TI MÅNEDER TIL D-DAGEN
ORIENTERINGSROM
Alt ville endres for 8. flystyrke, med det største raidet til dags dato.
Et dobbeltangrep på kulelagerfabrikker i Schweinfurt
og Messerschmitt-fabrikker i Regensburg,
tungt beskyttede mål dypt inne i Tyskland.
100. gruppes oppgave var Regensburg.
Da de dro fra gardinen
og vi så den røde linjen gjennom hele Tyskland, tenkte vi: "Fy flate."
Planen er genial når du ser på den. Du har
LeMays tredje bombedivisjon som skal fly
og angripe Messerschmitt-fabrikkene i Regensburg, og så dra til Afrika.
Ti minutter bak dem skal den første bombedivisjonen ligge.
De skal angripe kulelagerfabrikkene i Schweinfurt og dra tilbake til England.
Tyskerne må da avgjøre hvilken gruppe de skal gå etter.
Problemet er at det er august og tåke i Storbritannia.
HISTORIKER
Vi dro ut den morgenen. Jeg tok med lykter og ledet flyene ut.
Jeg var rundt ti minutter forsinket, men vi fikk lettet.
Curtis LeMay har trent bombeflydivisjonen sin
til å lette i engelsk tåke.
Den andre divisjonen hadde ikke det.
Plutselig får LeMay gutta sine i formasjon,
og de har ikke engang lettet ennå.
Istedenfor ti minutter ligger de etter med to timer.
Denne tyske filmen viser hvor raskt 109-flyene
og Focke-Wulf 190-flyene kunne komme i gang.
De hadde nok tid til å samle flygere på et angrepspunkt
og overmanne eskorten vår med alt fra 2 til 1, til 10 til 1.
Fløy over kanalen. Det var en vakker dag.
De nådde nederlandskysten, og plutselig eksploderte verden.
Det fortsatte i to timer.
Treningen vi hadde fått ga oss en følelse av
at vi kunne fly fra tyskerne.
Vi fant selvsagt ut at det ikke stemte.
Det var luftvernild, det var jagerfly, mer ild, flere fly.
Jeg hørte topptårnet som hakket i vei med maskingeværskudd.
Clevens fly ble truffet seks ganger.
De slo ut det hydrauliske systemet og en motor. Cockpiten brant.
Cleven snur seg og ser på radioskytteren,
og radioskytteren har ikke bein. De er kappet av.
Jeg husker det ene flyet.
Flammer veltet ut fra alle åpninger i skroget.
Jeg hadde drømmer om det lenge.
Hver eneste soldat kjempet så demokrati og frihet kunne rå.
Men når du er i kamp, vet du hvem du kjemper for da?
Han til venstre og han til høyre.
Han foran deg og han rett bak deg. Det er dem du kjemper for.
Cleven satt i cockpiten, og annenpiloten hans sa:
"Vi må ut herfra. La oss hoppe ut."
Cleven sa: "Vi må komme oss til målet. Vi skal fullføre toktet."
Fem minutter før målet stoppet alt opp.
Ingen jagerfly, ingen ild, ingenting. Vi lyktes i å slippe bombene.
Med alvorlig lite drivstoff
kjempet Regensburg-gruppen seg over Alpene og ned til Nord-Afrika
mens Schweinfurt-gruppen fløy rett inn i Luftwaffes rekker.
Dermed fikk tyskerne angripe gutta til LeMay,
lande, ta en schnapps, utruste seg og fylle på drivstoff.
Så tok de Schweinfurt-gutta.
Hele Luftwaffe gikk etter Schweinfurt-gruppen og moste dem.
100. gruppe kom til Nord-Afrika, og mannskapet var slitne,
men glade for å være i live.
Alle sjefer som måtte sende styrker ut i strid
når de var i mindretall og med utstyr som var usømmelig...
GENERALLØYTNANT (PENSJONERT)
...og med minimal trening, måtte ta svært vanskelige avgjørelser.
Det er som å dømme menn til døden.
Jeg landet i England sommeren 1943,
og jeg ble sendt til 100. bombegruppe.
Rosie Rosenthal kom til gruppen
som en av erstatningene for de mennene vi hadde mistet.
Egan hørte at denne gutten Rosie var ganske god til å fly.
Egan gikk gjennom alt med ham og sa: "Jeg vil ha deg i min skvadron."
Jeg var i baren.
Jeg drakk min vanlige whisky og kjente prikking på skulderen.
Jeg snudde meg, og der sto skvadronkommandøren.
Han sa: "Lucky, du får dra hjem og sove. Du skal fly i morgen."
OKTOBER 1943
ÅTTE MÅNEDER TIL D-DAGEN
Da været over Tyskland ble klart den 8. oktober,
påbegynte amerikanerne en rekke tokter med maksimal innsats
for å sette flyfabrikker ut av spill.
Flygerne kom til å kalle det "den svarte uken".
Den 8. oktober forlot 855 fly Storbritannia
for et raid på Bremen og Vegesack.
De var lastet med 1 130 tonn bomber.
To og trekvart million runder med ammunisjon.
Da vi dro fra målet, så jeg ut av øyekroken
to Fw 190-fly som kom rett mot oss.
Han skjøt ned flyet direkte foran meg,
og de ble sprengt ut av formasjon.
Gruppen ble maltraktert.
Vi ble skutt rett ut av formasjon. Vår tredje motor brant.
Cleven prøvde å fly opp og ta over gruppen da han ble skutt ned.
Cleven ble truffet. Det var mye kaos i flyet.
Cockpiten brant. De måtte hoppe.
Cleven er skutt ned.
Det etterlot seg et enormt hull i den 100. bombegruppen.
Så vidt alle vet, er han død.
Det var første gang jeg tvilte på at jeg ville komme hjem igjen.
Flyet mitt, Rosie's Riveters, var alvorlig skadet,
og et par motorer var ute av stand.
Etter bombeslipp tok jeg med det som var igjen av formasjonen hjem,
som bare var seks fly.
Se for deg moralen når man mister så mange på én dag.
De pleide å rydde ut brakkene så fort et fly hadde styrtet.
Så du ville gå inn i tomme brakker.
Egan var i London på perm og hørte at Cleven hadde blitt skutt ned.
Egan ble så sint at han avlyste permen sin
og kom tilbake til basen og sa: "Jeg leder neste tokt."
Münster-raidet var et angrep på en by,
noe som var nytt for 8. flystyrke.
Målet var en strategisk essensiell jernbanegård i bysentrum,
så vel som et nabolag av arbeiderboliger som grenset til den.
I kampen mot nazistenes tyranni ble menneskets kjøde et mål,
en uunnværlig del av Rikets krigsmaskineri.
Stemningen var anspent.
Mange av flygerne tvilte for første gang på oppdraget.
Egan holder en tale.
De skulle fly for Cleven. Dette var et hevnraid.
Fordi vi led så mange tap var gruppa vår ganske forslått,
og vi kunne bare sette 13 fly i operasjon.
Når det kom til tyske jagerflyangrep,
om du hadde løs formasjon, om du bare hadde 13 og ikke 18 fly,
så ville tyskerne angripe de svakeste.
Vi ble umiddelbart angrepet av over 200 tyske jagerfly.
To Me 109-fly kom bak oss og drepte haleskytteren vår.
Jeg ble dekket i splinter fra en sprengt granat
og slått ned på gulvet.
Det var tydelig at flyet var ute av kontroll, og at vi ville styrte.
Jeg husker at vi lå på 6 400 eller 6 700 meter.
Bakken så vanvittig langt unna ut, men jeg hadde ikke noe valg.
Jeg måtte hoppe, så jeg gjorde det.
Vi gikk nedover flyrekken og fortsatte å vente.
Endelig kom et av våre fly.
Bare ett fly fra 100. gruppe hadde kommet tilbake.
Rosenthal var den som fløy det flyet.
Han hadde sett sin del av tunge ting.
Vi kom tilbake til offiserklubben.
Det var en ekkel stillhet.
Det var noen få som ikke hadde fløyet dette toktet,
og ingen kom bort til oss.
Vi var litt for oss selv. Det var en veldig rar følelse.
Vi kjente på tapet av de som hadde blitt skutt ned.
Jeg mistet min aller beste venn under Münster-toktet.
Da Egan og Cleven ble skutt ned,
så sank moralen betraktelig
fordi alle bare antok at de var uovervinnelige.
Münster-toktet var den største luftbårne kampen på den tiden.
Ikke bare et raid, men en enorm strid
mellom to store og drapslystne lufthærer.
100. gruppe hadde kommet til England fire måneder før Münster,
med 140 flyoffiserer.
Etter Münster var det bare tre av dem som fortsatt kunne fly og kjempe.
Ryktet gikk,
og folk ble bekymret for oss. De kalte oss for "The Bloody Hundredth".
Som flyger opplever du fire timer med ren terror.
Plutselig sykler du ned til puben,
drikker øl, går ut med jenter, og tilbake til basen. Fint og rolig.
Dagen etter er du oppe og tilbake i terroren igjen.
Dette fikk i enkelte tilfeller folk til å miste helt grepet.
Etter den svarte uken var moralen i 8. flystyrke lavere enn noensinne,
og gruppesjefer var bekymret for opprør.
Det var rapporter fra flykirurger
og flyvåpenets psykiatere om avvikende adferd blant soldatene
etter hvert som toktene lumskt ristet løs på flygernes selvkontroll.
Jeg har sett tilfeller
av folk som ikke hadde nok kontroll til å bare gå ut av flyet.
Det var individer som var på kanten til det vi kalte "ofre av kamputmattelse".
Mange med nevrotiske reaksjoner kan fort bli bra igjen
om kampsituasjonen kan legges bak dem en stund.
Fundamentalt er denne bedringen avhengig av
pasientens egne evne til å bli frisk.
Disse evnene kan utøves best på avstand fra et sykehusmiljø.
LUFTVERNILDHUS OXFORD I ENGLAND
Vi prøvde å få dem ut av krigens omgivelser
i noen dager og sendte dem på et hvilehjem.
Vi kalte det "luftvernildhuset".
Ofte så hjalp det. Av og til ikke.
Dette var noe alle sjefer måtte ta for seg,
for det var enkelte folk hvis kjemiske og mentale sammensetning
var slik at de bare ikke holdt ut sånne ting.
Vi måtte fjerne disse menneskene
fra mannskapet og basen,
for den slags holdning smittet av,
og vi hadde ikke råd til å påvirke moralen til resten av dem
som skulle ut hver dag og fortsette å utøve sin plikt.
Ikke bare mangler de allierte styrkene
overlegenhet i lufta over Tyskland og Europa,
de taper kanskje luftkrigen.
Vi traff ikke den tønna hver gang.
Vi slapp bomber, selv på klare og gode dager,
mange kilometer fra målet.
De traff ikke målene, og de ble selv et mål.
for tyske forsvarsstyrker. Styrken ble slaktet.
FORFATTER
Hver kubikkmeter av denne haugen inneholder et fly,
22 000 timer med amerikansk arbeidskraft.
Hver meter betyr ti amerikanske gutter døde eller tatt til fange.
Det verste som kunne skje var å bli skutt ned.
Vi visste at det var mulig.
Siden vi var unge og tenkte vi var udødelige,
så tenkte vi at de kunne ta alle andre, men ikke oss.
SAVNET I KAMP
Jeg visste hvor mye mamma uroet seg, og jeg visste at hun ville få
et "savnet i strid"-telegram fra krigsdepartementet.
Hun ville ikke vite hva som hadde skjedd.
Flygere fikk fallskjermer, men ble ikke trent i å bruke dem,
og de fikk bare minimal trening i flukt- og unnvikelsestaktikker.
Ei heller fikk de advarsel når sivile i bombede byer
begynte å angripe flygere som hadde hoppet ut, i økende tall.
Cleven styrtet, og han så bønder som nærmet seg.
Det neste han husket
var at en bonde presset en høygaffel inn i brystet hans.
Lokalt Luftwaffe-politi dukket opp.
Jeg ble tatt med til en tysk flybase
der alle amerikanske flygere som ble tatt den dagen hadde blitt samlet.
FRANKFURT I TYSKLAND
Jeg ble forhørt av en fyr,
og han gratulerte meg med forfremmelsen min.
Jeg hadde akkurat blitt løytnant tre dager tidligere.
Det tok meg litt på senga.
Så ga han meg et skjema,
og der sto navnet og fødselsdatoen min, mine foreldres navn og adressen min.
Tyskerne hadde spioner i USA som sendte dem avisen fra hjembyen.
Så de beroliger deg. Du får en følelse av at du har en samtale
og at de vet alt om deg.
Denne utspekulerte teknikken kunne overtale uvitende flygere
om å overgi informasjon som de mente var uviktig,
men som forhørerne verdsatte høyt.
Neste morgen ble vi satt i en godsvogn.
Det var 30 eller 40 av oss.
Ingen visste hva som ville skje.
SAGAN I TYSKLAND
Jeg gikk gjennom porten. Det var store trestaker der,
og så var det piggtråd overalt og vakttårn på alle hjørner.
Det var også rundt tre meter mellom et stort gjerde
og et mindre gjerde.
Vi ble beordret om å ikke gå over det lille gjerdet.
Mange av de amerikanske krigsfangene der var fra 100. bombegruppe
og hadde blitt skutt ned før meg.
Med én gang de så oss, så...
Noen av dem lo og sa: "Vi har ventet på deg. Endelig er du her."
Cleven og Egan ankom Stalag Luft noen dager etter hverandre.
Cleven begynte umiddelbart å spøke med den skadde Egan,
og snart ble de to romkamerater igjen
og tok raskt på seg lederroller i leiren.
Vi bodde sammen, lagde mat sammen, vasket tøy sammen, dusjet sammen.
Vi dusjet én gang i uken, kanskje, om vi var heldige.
Livet i Stalag Luft-leirene var strengt organisert.
Alt ble gjort på militært vis for å holde dem opptatte,
være disiplinert og hjelpe alle med å overleve.
TEHERAN I IRAN
På et hemmelig møte ved Teheran-konferansen sent i november 1943
ble Roosevelt, Churchill og Stalin enige om en ny front mot Nazi-Tyskland
som skulle planlegges og utføres av amerikanerne og britene.
Det var et massivt amfibieangrep, det største i historien,
over fem strender i Normandie i Frankrike, med kodenavn "Overlord".
Det skulle skje i mai 1944, bare seks måneder senere.
General Eisenhower dro til London.
Han sa at vi ikke kunne sende ut flåten før vi slo ut Luftwaffe.
Det er oppdraget nå.
Vi visste at en landinvasjon ikke kunne skje
med mindre vi ble overlegne i lufta.
Det ultimate målet var å skyte ned så mange jagerfly
at tyskerne ikke kunne forsvare seg mer.
Vi hadde hatt svært store tap grunnet jagerflystrid.
Dermed fikk et hasteprogram hjemme sendt oss flere og flere jagerfly.
Sent i 1943 kom et jagerfly til England.
Det var det flyet 8. flystyrke hadde ventet på.
P-51 Mustang.
Mustangen. P-51. Jagerflyet med lengst rekkevidde i verden.
Fart, rask stigning, kjappe stup, nøyaktige svinger.
Da P-51-flyene kom,
kunne de følge oss helt til målet og tilbake.
De modifiserte også 47-flyene
med vingetanker så de kunne følge oss.
Da vi dro til Emden og jeg så de nydelige P-51-flyene
tenkte jeg for første gang: "Jeg overlever."
Oppdraget var ikke å beskytte bombeflyene og få dem hjem.
Det var å gå etter Luftwaffe i lufta og på bakken.
Søndag morgen den 20. februar...
FIRE MÅNEDER TIL D-DAGEN
...skjedde det tyngste angrepet
den amerikanske strategiske luftstyrken hadde prøvd seg på til da.
Dette var forspillet til invasjonen.
De planla en rekke med kontinuerlige raid dag etter dag.
Dette ville avgjøre hele krigen.
Dagevis, månedsvis,
Mustang og Thunderbolt mot Me 109 og Fw 190.
Jagerne våre angriper, angriper, angriper.
Seiersrekken vår steg til fire mot én.
Tapstallet for tyske piloter på Vestfronten
mellom januar og mai 1944 var 99 %.
De ble rett og slett slaktet.
Det var ikke før Mustang kom
at USA og England ble overlegne i lufta over Tyskland.
Om du vil sørge for at Luftwaffe kommer opp i lufta, må du til Berlin.
FORFATTER
Da de dro fra gardinen og linjen gikk helt til Berlin,
så var alle først helt stille, og så begynte de å rope.
Du hører ikke hva som skjer der nede, åtte kilometer under deg,
men driftsbanegårder, kjemiske tanker, skip og lagere,
reservemotorer og kulelagerfabrikker går i oppløsning.
Dette ville bli USAs første bombetokt over Berlin.
Det vanskeligste målet 8. flystyrke måtte angripe,
men det måtte gjøres.
Om jeg hadde vært i Tyskland
og sett, hver dag, horder av bombefly som kom og slapp bomber,
så ville moralen min ha sunket betraktelig.
Det må ha påvirket moralen til både sivil- og militærbefolkningen.
Noe av det verste med å være krigsfange
er at du ikke vet hvor lenge du blir holdt fanget.
Du får ikke akkurat en bestemt straffeperiode.
Du blir værende til du enten flykter eller det hele er over.
Jeg begynte på en tunnel. De hadde et gammelt toalett med fliselagt gulv,
og jeg tenkte at man kunne gjøre noe der.
Målet mitt var å fjerne flisene og begynne å grave.
Vaktene oppdaget det nesten med én gang.
Rundt 76 britiske fanger kom seg ut
like ved siden av oss gjennom en tunnel de gravde.
Det ble kjent som Den store flukten.
Alle utenom to ble tatt, og 50 ble henrettet av tyskerne.
Det lille av det gode forholdet vi hadde med tyskerne forsvant helt etter det.
En dag fikk jeg en telefon, og de sa:
"General LeMay vil snakke med deg."
Han sa: "Jeffrey, jeg trenger en gruppesjef
både for 95. og 100. bombegruppe. Du kan velge."
HOVEDKVARTER
95. gruppe gjorde aldri noe feil. De mistet minimalt med fly.
Bombingene deres var vellykkede, og jeg tenkte at jeg kunne gjøre mer
for 100. gruppe enn for 95.
Så jeg ringte tilbake og sa at om han ga meg lov,
så ville jeg bli sjef for 100. gruppe. Jeg spurte: "Når skal jeg komme?"
"I ettermiddag."
Først spurte jeg general LeMay om han ville ta 100. gruppe
ut av operasjonen i to dager, og det sa han ja til.
De neste to dagene, fire og fire timer om dagen,
fløy vi hvert fly i 100. bombegruppe i formasjon.
Tom Jeffrey var dynamisk, karismatisk og kunnskapsrik,
ikke bare om flyet, men om kampflyvning.
Jeg fikk folk i lederflyet til å ta bilder av formasjonen
så vi kunne se hvem som fløy godt og ikke.
Så tok jeg et gammelt fly og sirklet rundt formasjonen,
frem og tilbake, og gjette dem i posisjon.
Kommandosjefene var blå i ansiktet
om at vi skulle holde formasjon.
Du tror den er stram, og så sier de strammere.
Etter to dager
fløy den 100. gruppe den beste formasjonen jeg hadde sett.
Det var ikke før Jeffrey kom at vi ble en supergruppe.
Den beste gruppen i flyvåpenet.
Mannskapet på et bombefly i 8. flystyrke hadde vært på 25 tokt.
Når du hadde fullført 25 tokt ble du sendt tilbake til USA.
Da jeg var ferdig, sa de at jeg enten kunne bli igjen
og bli sjef for en skvadron, eller dra tilbake til statene.
Jeg konkluderte med at jeg hadde vært ekstremt heldig
som hadde overlevd, og at jeg ikke ville utfordre skjebnen videre.
Så jeg valgte å dra hjem.
Rosenthal fullførte 25. tokt 8. mars 1944 på et raid over Berlin.
Mannskapet ville jeg skulle fly lavt over basen.
Jeg var konservativ og sa: "Jeg tror ikke det."
Men da jeg kom tilbake, tenkte jeg: "Pokker heller."
Jeg fløy rett mot tårnet, og alle slengte seg på gulvet,
og jeg fløy lavt tre, fire ganger, og så landet jeg.
Så kom noen bort til meg og sa:
"Rosie, visste du at general Huglin var der?
Han slengte seg på gulvet, og nå er klærne hans skitne."
Og så kom general Huglin inn på debriefing-rommet.
Han kom og tok meg i hånda
og sa: "Du er jammen god til å fly lavt, Rosie."
Alle visste at D-dagen lå i horisonten,
og det å ta kål på Riket var et viktig mål for Rosie.
Å dra herfra nå er som å forlate universets sentrum.
Jeg bestemte meg for å fortsette å fly.
Til slutt ble jeg ble forfremmet til skvadronsjef.
På denne dagen påførte 650 amerikanske bombefly
store skader på tyske forsvarsverker langs hele kysten.
Jeg hadde fløyet til Frankrike for å slippe bomber.
Da jeg kom tilbake, ble jeg møtt ved flyet
og fikk fortalt at jeg måtte rapportere til general LeMay den kvelden.
General LeMay marsjerte inn og sa at de allierte styrkene
ville lande på strendene i Normandie neste morgen.
Men for at vi virkelig skulle forstå
alvoret i situasjonen,
sa han at 8. flystyrke skulle bruke alle flyene vi hadde
for å være sikre på at disse menneskene ville komme på land.
Jeg kom til orienteringen,
og da de dro fra gardinen på kartet, så jublet folk.
Jeg hadde aldri hørt slik jubel før. Endelig var D-dagen kommet.
6. JUNI 1944
D-DAGEN
Soldater, seilere og flygere i Den allierte ekspedisjonsstyrken,
dere skal begi dere ut på Det store korstoget...
STEMMEN TIL GENERAL DWIGHT D. EISENHOWER
...som vi har jobbet mot i mange måneder. Verdens øyne ser mot dere.
Oppgaven deres er ikke enkel.
Fienden deres er godt trent, velutstyrt og herdet i kamp.
Han vil kjempe brutalt.
Jeg har full tro på deres mot, pliktglød og evner i strid.
Vi godtar intet mindre enn total seier.
Over kanalen
så vi ned og så tusenvis av skip i en armada der nede.
Det var så spennende at en i mannskapet begynte å be, og vi ble med.
Dette er Robert St. John på NBCs nyhetsrom i New York.
Dette er en viktig time i verdens historie.
General Eisenhowers menn forlater landgangsfartøyene
og kjemper seg oppover strendene og inn i fortet til nazistenes Europa.
De kommer inn fra havet
for å angripe fienden under en gigantisk sky av jagerfly.
Harmen fra lufta raste ned.
Flygerne våre som ga taktisk støtte til bakkestyrkene, hvilte ikke den dagen.
De dro tilbake, fylte på drivstoff, lastet på bomber og ammunisjonsbelter,
og fortsatte hardnakket videre.
Det var knapt noen inngripen fra Luftwaffe da vi invaderte Normandie.
Flyvåpenet banet vei for invasjonen over Den engelske kanal.
Tyskland måtte nå kjempe på to fronter,
mot anglo-amerikanske allierte i vest og russerne i øst.
I august 1944 oppdaget Den røde armé Majdanek,
en forlatt konsentrasjons- og utryddelsesleir nær Lublin i Polen.
Det var et ubestridelig bevis på Hitlers program for å utrydde jødene i Europa.
NAZISTENES MASSEDRAP AVSLØRT I LEIR
Våre invasjonsstyrker går til angrep
mot nazitroppene som fikk ordre om å dø heller enn å slå retrett.
SAGAN I TYSKLAND
Men dø eller slå retrett må de, for dette angrepet gjøres
med all styrken som Den allierte kommandoen har å gi.
Vi hadde piratradioer...
BOMBERETTER
...og visste nesten alt som BBC visste.
Da invasjonen begynte i juni 1944,
visste vi at vi ikke ville være der for alltid.
Flygere som hadde hoppet, ble jaget inn i Stalag Luft III.
Blant dem, en gruppe svarte piloter, inkludert fenrikene Jefferson og Macon,
som var med den berømte 332. jagerflygruppa Red Tails.
Tuskegee-pilotene malte flyhalen i en dyp rødfarge.
Selv om folk ikke visste at det var svarte piloter...
FORFATTER
...så kjente de igjen Red Tails.
Vi var ikke bekymret for om vi traff på fienden,
for vi visste at vi var bedre til å fly enn de var.
"Klar, ferdig, skyt."
De tapre svarte flygerne hadde ventet
på å bidra i krigen, og de utmerket seg.
Soldater i flyvåpenet, spesielt fra bombemannskapene
som dro på lange, farlige tokter, sa at de satte mer pris på Red Tails
enn noen av de andre skvadronene de fløy med.
FORFATTER
Macon og Jefferson ble segregert på flybasene i USA og Italia,
og det sjokkerte dem at brakkene i Stalag Luft III var integrert.
Det var rundt 150 menn som var kommet til leiren, og vi sto på rekke.
Endelig kom det en løy og lang bondeknøl fra Kentucky,
og han gikk tilbake og sa: "Dægern, jeg tar denne gutten."
Obersten kom og sa: "Løytnant, du blir med ham."
"Ja, sir."
Tyskerne tok meg inn på et rom og viste meg senga mi, tredje opp.
Jeg visste ikke hvor hardt skadet jeg var.
Jeg var lam fra midjen og ned.
Da de så at jeg ikke kunne bevege meg, prøvde tyskerne å si til dem
at de måtte gi meg den nederste senga. Ingen flyttet på seg.
Endelig sa fyren fra Texas: "Han kan ta senga mi, jeg går opp."
Han og jeg ble bestevenner.
De måtte samarbeide for å overleve fangeleiren.
De ga slipp på dårlig holdning og fiendskap,
for de måtte jobbe sammen for å holde motet oppe for å overleve.
En av flyvåpenets siste operasjoner var å tømme Riket for bensin
ved å bombe tyske syntetiske oljefabrikker.
De allierte måtte også bombe transport- og lagerbygninger
for kullet som ga kraft til flyfabrikker.
Denne luftblokaden forkrøplet Rikets krigsmaskin
og frarøvet tyskerne tilstrekkelig forsvar i de kommende kampene.
Vi var på klubben til to på natta.
Plutselig hørte vi kunngjøringen. "Vær beredt på tokt i morgen tidlig."
Vi sendte opp 2 000 tunge bombefly.
Alt du så var firemotors bombefly helt til horisonten.
For å tilintetgjøre en fabrikk på et sted kalt Leuna nær Merseburg,
krevde det 6 000 bombefly som fløy rundt 40 tokter.
Gruppa vår ledet et av de største raidene på Berlin.
Det var en veldig vakker dag.
Sola skinte, ikke en sky på himmelen.
Da vi ankom målet, ble flyet truffet,
men vi fortsatte, og vi bombet målet
selv om vi visste at vi ikke kunne komme tilbake.
Det var røyk og flammer i flyet, og jeg måtte komme meg ut.
Da jeg kom ut, trodde jeg at jeg var i himmelen.
Plutselig traff jeg bakken og så opp,
og det kom tre soldater mot meg med våpen.
En av soldatene løftet geværet og skulle til å slå meg,
og jeg så merket fra Den røde armé på lua hans.
Jeg ropte: "Amerikanski, Roosevelt,
Stalin, Churchill, Pepsi-Cola,
Coca-Cola, Lucky Strike."
Berlin-raidet var Rosies 52. og endelige oppdrag.
Det høyeste antall raid fløyet av en pilot i 100. gruppe.
Etter rekonvalesens på et russisk sykehus kom Rosie tilbake til Thorpe Abbotts,
der han hadde flydd sitt første tokt halvannet år tidligere.
Russerne banket på døren.
Vi kunne høre artilleri og andre lyder av strid i det fjerne.
Hitler debatterte om de skulle få fangene ut av leiren eller drepe dem.
FORFATTER
Det var en mulighet.
Og plutselig en kveld ble offiseren vår fortalt av tyskerne
at vi skulle evakueres umiddelbart,
og at vi skulle marsjere ut av leiren til fots innen en time.
De sa de flyttet på oss for å beskytte oss.
Det var det de sa, men vi visste bedre.
Flygerne ante ikke hvor de skulle.
De fryktet at Hitler skulle ta amerikanerne
og bruke dem som menneskelige skjold.
Det var den verste vinteren i Europa på 100 år.
Det var en bitter kulde. Snøen var knedyp,
og de fikk oss til å gå hele natten, helt til neste ettermiddag,
med korte pauser.
TYSKLAND - TSJEKKOSLOVAKIA
I Spremberg satte de oss på et tog.
Vi ble låst inne i godsvogner.
De presset inn 60, 70 menn.
Det var ikke plass til å sitte. Det var et helvete.
Det var trangt som pokker.
De som falt ned, ble trampet på.
Da toget stanset, banket mennene på dørene for å komme ut.
Vaktene åpnet endelig dørene.
Det var så ille som du kan tenke deg.
Det var en leir som hadde blitt bygd
for å holde maks 8 000-10 000 personer.
Det var over 100 000 folk der. Helvetesleiren er et godt ord for det.
Det var ingen brakker, folk sov ute.
Det var grusomme forhold. Ingen visste hva som ville skje.
29. APRIL 1945
En dag gikk vi rundt i leiren.
Noen sier: "Det er en Sherman-stridsvogn."
Vi så etter, og sant som det er sagt var det en Sherman i horisonten.
Pattons tredje armé kom.
Jeg så Patton på en stridsvogn da han kom inn hovedporten i Stalag VII-A.
Vi var frigjort.
Mennene gikk til flaggstangen og rev ned hakekorset
mens de brettet ut USAs flagg og reiste det, og vi gav akt.
Vi var ikke i uniform. Slitte klær og alt.
Men jeg tror det var den beste honnøren jeg har gitt.
Det var rørende. Vi skulle endelig frigjøres
etter så mange måneder og år som krigsfanger.
På mange måter var det vanskelig å tro at vi endelig skulle få dra hjem.
Dette er London.
Her kommer en nyhet.
Tysk radio har akkurat kunngjort at Hitler er død.
HITLER DØD, SIER NAZISTENE
1. mai 1945, dagen verden fant ut om Hitlers selvmord,
fløy 100. gruppe et siste tokt,
en del av operasjon Chowhound.
Mannskapene skulle slippe mat, ikke bomber.
Redning for nesten fem millioner sultende folk i Nederland,
som fortsatt var okkupert av seiglivede nazister.
Da bombeflyene kom til utkanten av Amsterdam,
passerte de åkre med nydelige, fargerike tulipaner.
TUSEN TAKK
I en av åkrene var blomsterhodene klippet for å skrive: "Many thanks, Yanks."
DE ALLIERTE ERKLÆRER: DET ER OVER
Krigen i Europa var over.
Mannskapene i 100. gruppe pakket sammen,
og lokalbefolkningen fra rundt om Thorpe Abbotts
kledde seg i sitt fineste pentøy
og samlet seg for å vinke farvel til dem.
VELKOMMEN HJEM
Da jeg kom til Atlanta,
ringte jeg mamma og sa at jeg var hjemme.
Hun brøt helt sammen,
og de kom...
De kjørte til Fort McPherson og hentet meg, og jeg kom hjem.
Vi kom tilbake til California. Pappa og mamma var der.
Det var en stor gjenforening, og jeg var overlykkelig.
Og så så jeg min vordende kone, Barbara.
Tre uker senere var vi gift.
Mennene i Bloody Hundredth var endelig hjemme,
gjenforent med sine familier
og sine koner
og sine kjærester.
Noen av dem, for første gang siden de dro ut i krig.
Da jeg sluttet i tjenesten, var jeg utmattet.
Jeg hadde opplevd så mye vanskelig.
Jeg ville legge det bak meg og leve et vanlig sivilt liv igjen.
Jeg begynte å jobbe igjen, i samme firma som før,
og jeg var ikke helt klar til å være tilbake på jobb.
Og endelig, etter seks måneder...
HITLER-REGIME STRAFFEDØMMES
...hørte jeg om en mulighet til å dra til Nürnberg som anklager.
KRIGSFORBRYTELSESKOMMISJONEN
På et skip på vei dit møtte jeg en vakker kvinne
som også var advokat og skulle dit som anklager.
Innen 10 dager hadde vi forlovet oss,
og vi giftet oss i Nürnberg.
Jeg så de tiltalte, som nå var maktesløse
og satt ynkelig der for å bli siktet og dømt.
Da jeg så det, var krigen over for meg.
Andre verdenskrig var historiens verste begivenhet.
Flere liv mistet enn i noen annen krig tidligere.
I den led 8. flystyrke den største tapsprosenten
av alle amerikanske styrker.
Nå som jeg har overlevd
og kan se tilbake på det etter alle disse år,
ser jeg at det endret livet mitt.
Om det nå
fins en følelse av spenning og romantikk og mytologi, så er den der.
Vennene jeg fikk meg da reddet livet mitt mange ganger.
De var de beste av alle mine venner.
Folkene vi tjente med var hengivne.
De oppofret ting og hadde et stort mot.
Vi delte hjertesorg og latter.
Vi så våre kamerater bli skutt ned og drept,
bli såret og bli krigsfanger.
Vi utviklet en enorm respekt for hverandre og delte en seier.
Jeg tror det var en erfaring som vi alle har delt.
På mirakuløst vis kom folk sammen.
Du må rose alle mennene og kvinnene
som ofret livet og reddet verden fra fascismen.
Frihetene vi nyter i dag dukket ikke bare opp tilfeldig.
De ble kjøpt og betalt for av min generasjon
og generasjonene før oss.
Av den grunn
mener jeg at andre verdenskrigs- generasjonen fortjener å huskes.
KOMMENTARENE BLE LEST AV TOM HANKS
TAKK TIL FORSVARSDEPARTEMENTET OG FLYVÅPENETS HISTORISKE FORSKNINGSBYRÅ
Tekst: Ekaterina Pliassova