Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag reagerar alltid likadant när jag ser ett B-17-plan.
Vilket vackert flygplan.
Det är som en skulptur.
Och härligt i luften när landningsställen är uppe.
ROBERT "ROSIE" ROSENTHAL - PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
När man flög i formation...
...ibland med tusen plan...
...var det en väldigt vacker och dramatisk syn.
Uppe i Europas kalla, blåa skyar
utkämpades ett nytt slags krigföring
i en omgivning som aldrig hade upplevts tidigare.
Det var en unik händelse i krigföringens historia.
Oöverträffad och aldrig upprepad.
Flygare från 40 amerikanska bombgrupper
blödde och dog i enormt antal i luftstrider.
En av dessa grupper, hyperaggressiv och odisciplinerad,
miste så många mannar under en så kort tid
att den blev känd som Bloody Hundredth.
KRIGET BÖRJAR I EUROPA
Tyskland har invaderat Polen.
I ett stort anfall vid niotiden bombades även Warszawa.
WARSZAWA
Tyska armén invaderade Holland och Belgien tidigt i morse
med land- och fallskärmsstyrkor.
HOLLAND GER UPP
NAZISTERNA AVANCERAR I FRANKRIKE
Vad är vår politik, frågar ni?
Att föra krig till sjöss, till lands och i luften.
Att föra krig mot ett monstruöst tyranni som aldrig överträffats
i den mörka och beklagansvärda listan över mänskliga brott.
LONDON BOMBAS
BLITZEN MISSLYCKAS, SÄGER BRITTERNA
Om Storbritannien faller,
kommer Axelmakterna att kontrollera Europas och Asiens kontinenter
samt Afrika, och de kommer att kunna
rikta enorma militära och marina stridskrafter mot vårt halvklot.
I morse bevittnade vi
hur Pearl Harbor bombades intensivt av fiendeplan.
Det är inget skämt.
Det är verkligen krig.
ATTACKER MOT HAWAII
KRIGSFÖRKLARING
Jag ber kongressen tillkännage
att efter den oprovocerade
och fega attacken från Japan,
befinner vi oss i krig.
ITALIEN, TYSKLAND FÖRKLARAR KRIG
Vid den här punkten i kriget
kontrollerade Hitlers Tyskland kontinentala Europa.
Storbritannien stod ensamt och sårbart,
den sista kvarvarande europeiska demokratin i krig mot nazisterna.
Frågan var hur man skulle slå tillbaka mot fienden.
Brittiska bombkommandot hade slagit till mot Tyskland oupphörligen
sedan 1940 utan större framgång,
med stora förluster under natträder som ofta missade målen med flera kilometer.
Demokratin som styresform i världen var starkt hotad
på grund av nazisterna.
Så patriotism var nåt som de som föddes 1920–1924...
FILMSKAPARE
...min fars generation, tog på största allvar.
Jag talar mycket gärna till er,
för jag vill prata om mitt favoritämne, vårt flygvapen.
JAMES STEWART - PILOT, 453: - E BOMBGRUPPEN
Jag talar inte av lång erfarenhet.
Jag har bara tjänstgjort ett år,
men jag har lärt mig mycket om vad flygvapnet har ett erbjuda.
Det vill jag prata med er om.
Flygvapnet behöver 15 000 kaptener,
40 000 löjtnanter och 35 000 flygsergeanter.
USA:s unga män, er framtid finns uppe i luften.
Era insignier väntar.
Jag läste andra året på college
och mina tankar kretsade mest kring att jaga flickor och dricka whisky.
- PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
Men så kom Pearl Harbor,
och jag och mina studiekamrater tog värvning som flygkadetter.
Giv akt!
Det fanns mycket antisemitism då.
Och Hitler pratade om det ariska folkets överlägsenhet.
Jag kände frustration, men kunde inte göra nåt åt saken.
Plötsligt försvann frustrationen.
Nu kände jag att jag kunde göra nåt.
Det mest effektiva sättet att tjänstgöra var som pilot, ansåg jag.
REKRYTERINGSKONTOR
Jag gick dit nästa dag och erbjöd mig att bli flygkadett.
Före kriget hade tusentals amerikanska flygare aldrig satt sin fot
i ett flygplan eller skjutit på nånting mer hotfullt än en ekorre.
Besättningarna utgjordes av män från alla delar av USA
och nästan alla yrkesgrupper.
Där fanns historiestudenter från Harvard och gruvarbetare från West Virginia.
Jurister från Wall Street och boskapsfösare från Oklahoma.
Hollywoodidoler och footballhjältar.
Kadetterna har klarat de fysiska proven.
Nu ska de ta flyglektioner.
Varje instruktör hade fyra elever.
De andra tre eleverna hade fått flygträning tidigare, men inte jag.
Jag hade aldrig varit inuti ett flygplan.
Efter cirka tio flygtimmar fick vi flyga solo.
När hjulen lyfter måste man klara sig själv.
PILOT, 100:E
Man är ensam i luften.
Jag blev navigatör, för jag floppade som pilot.
- NAVIGATÖR, 100: - E BOMBGRUPPEN
Jag blev kuggad.
Jag glömmer aldrig att den som kuggade mig var löjtnant Maytag,
lämpligt namn för en som kuggar presumtiva piloter.
BOMBFÄLLARE, 100:E
Jag hade en militärinstruktör, och han tänkte just kugga mig,
och han sa: "Du kommer att mista livet ändå,
men jag ska gå och sätta mig under trädet där borta.
Om du kan lyfta tre gånger och flyga runt och landa, är du godkänd.
Annars är du kuggad."
Vi flög från klockan åtta på morgonen till åtta på kvällen.
Jag gjorde olika manövrer, serpentiner och undanmanövrer.
Ibland hände det att vi tränade luftstrid.
Jag har aldrig njutit mer av nånting än jag gjorde då.
Fyrtio av mina kamrater med nytagen examen från flygskolan,
inklusive mig...
FLYGKADETTER OFFICERARE - KLASS 43-B
...blev alla tilldelade att flyga B-17.
Vi hade aldrig varit i ett B-17-plan tidigare.
Den Flygande fästningen från Boeing med tio mans besättning.
Detta nya bombplan kan uppnå en flyghastighet av nära 500 km/h.
Utbuktningarna på flygkroppen är kulsprutetorn.
Med motorer på 4 000 hästkrafter
kan planet flyga 480 mil utan att landa för tankning.
B-17 var det första flygplanet nånsin med både offensiva och defensiva attribut.
Offensivt, medförde det en mycket stor bomblast för sin tid.
Det kallades Flygande fästning därför att det hade så många kulsprutor.
Känslan i ett B-17 var underbar.
Planet var så fint att flyga att jag genast blev fäst vid det.
Jag var väldigt nöjd över att vara på ett B-17.
Vi hade cirka fem, sex månaders praktisk träning
för att bli redo för tjänstgöring i England.
I maj 1943 skickades vi till England...
- NAVIGATÖR, 100: - E BOMBGRUPPEN
...för att ingå i 8:e Flygflottiljen.
Innan vi åkte sa de:
"Se till höger och vänster om er,
och bara en av er lär komma tillbaka."
Vi begav oss dit för att dö.
Precis när besättningarna i 100:e började anlända till sin nya bas
i lantliga östra England, gick kriget i Europa in i en ny fas.
Det var den officiella begynnelsen av Pointblank,
en bombkampanj dygnet runt,
där amerikanerna bombade dagtid och britterna nattetid.
Målet var att uppnå luftherravälde i norra Europa
inför D-dagen följande vår.
Annars kunde de allierade inte invadera kontinentala Europa.
- HÖGKVARTER FÖR 100: - E BOMBGRUPPEN
Vi hade just anlänt och började lära känna varandra,
och King, piloten, frågade: "Vad gjorde du tidigare?"
- PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
Jag sa: "Jag jobbade som cowboy."
- PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
Och han sa: "Okej, hädanefter får du heta Cowboy."
100:e var en ung flygskvadron,
och det fanns en del rätt våghalsiga unga befälhavare.
Ett skvadronbefäl som hette Gale Cleven...
- PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
...och en sekond som hette John Egan.
- PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
De behövde inte flyga som skvadronbefäl, men gjorde det jämt.
FÖRFATTARE, MASTERS OF THE AIR
Ett skäl till att mannarna beundrade dem.
Buck Cleven och Bucky Egan bar halsdukar
och kaptensmössorna lite på sned,
och de var rätt kaxiga.
På officersklubben kunde de säga:
"Löjtnant, taxa hit ett tag, jag vill prata med dig."
- 350: - E BOMBSKVADRONEN PLATS 4
John Egan och Gale Cleven,
deras mål i livet var att styra ett flygplan.
Och här är de och gör just det.
De gör det de älskar för landet de älskar...
HISTORIKER
...på ett uppdrag de tror på.
Cleven och Egan hjälpte till att leda 100:e
mot världens mest formidabla flygvapen, tyska Luftwaffe,
vars erfarna piloter hade stridit över Spanien, Norge, Polen,
Frankrike, Ryssland, Grekland, Nordafrika och England.
De kommer att inse sin enorma felberäkning...
FRANKLIN D. ROOSEVELT
USA:S PRESIDENT TAL TILL NATIONEN 1943
...att nazisterna alltid skulle ha fördelen av luftherravälde.
Deras luftherravälde är borta för alltid.
Vi anser att nazisterna och fascisterna förtjänar att straffas hårt,
och vi kommer att göra det.
JUNI 1943
ETT ÅR FÖRE D-DAGEN
Kapten Kirk, kapten Thompson, löjtnanterna Bushka,
Iverson, Holloway och Hawkers ska flyga.
Snabba på.
Befälhavaren kom in, gick längst fram,
drog undan ett förhänge,
och på kartan fanns en röd linje från Thorpe Abbotts till målet.
- AKTERSKYTT, 100: - E BOMBGRUPPEN
Den här gruppen byggnader är ert mål.
Den här byggnaden är målpunkten.
Om ni koncentrerar bombningen till det här området,
bör fabriken slås ut mycket effektivt.
Vi klev ur jeepen och packade in en del saker,
gick ombord, gjorde oss i ordning och startade.
- PILOT, 100: - E BOMBGRUPPEN
De flög i en självförsvarande formation
som kallades "combat box",
med en sammanlagd eldkraft av så många som 13 kulsprutor på varje plan,
och kunde tvinga sig fram till målet genom vågor av fiendeplan.
På flygbaserna är Thunderbolt-planen redo.
De ger sig ut för att möta bombplanen.
De två grupperna möts över Engelska kanalen,
och medan jaktplanen patrullerar luften kring bombarformationen,
rör sig luftarmadan in över fiendens territorium.
Bombplanen fick ett begränsat beskydd av de mindre,
kvickare jaktplanen, som P-47 Thunderbolt,
vars begränsade bränslekapacitet tvingade dem att lämna bombplanen
när dessa kom långt in över Tyskland.
Besättningarna var i en främmande värld
där de inte kunde överleva fysiskt utan särskilda kläder,
utan särskild utrustning,
utan syrgas som pumpades till dem.
Så snart vi nådde högsta flyghöjd måste vi gå över till syrgas,
så vi hade en syrgasmask fastspänd vid ansiktet.
Och den stränga kylan.
De arktiska temperaturerna.
Vi opererade i temperaturer på -45 till -50 grader C.
De eskorterande jaktplanen saknade räckvidd
att följa B-17-planen ända fram till målen långt inne i Tyskland,
så de vände tillbaka till England.
Jag minns att när vi först korsade Engelska kanalen
såg jag ner och insåg att vi var över fiendeterritorium,
och jag fick en klump i halsen.
Jag var nervös.
De svarta fläckarna är beskjutningen
från luftvärnskanonerna på marken.
En luftvärnskanon är en tysk 88 mm-kanon
som kan skjuta upp en granat upp till 12 000 meters höjd.
Granaten exploderar i luften och sprider ett regn av granatsplitter.
Flygkroppen är inte gjord av stål utan aluminium.
Så granatsplitter sköt stora hål i planet.
Det var första gången jag var utsatt för hård luftvärnseld,
och det var skrämmande.
Vi möttes av mycket erfarna,
välutrustade och vältränade motståndare.
De var proffs, vi var gröna amatörer.
När formationen närmade sig målet
matade bombfällarna in variabler som flyghastighet och vindavdrift
i sina Norden-bombsikten,
topphemliga siktanordningar som skulle vägleda planen
till den optimala punkten att fälla sina bomblaster.
Norden-bombsiktet skulle vara så träffsäkert
att man kunde fälla bomber i en 100-literstunna från 6 000 meters höjd.
När vi hade fällt våra bomber
kunde jag se hur planen framför fällde...
- BOMBFÄLLARE 100: - E BOMBGRUPPEN
...men jag kunde också se ut genom plexiglasnosen
hur bomberna föll rakt ner från oss.
Och när de exploderade kunde vi faktiskt se explosionerna.
De första bombplanen har passerat,
och målet är redan delvis dolt av bränderna som startats.
Bomberna träffade ett kraftverk, ubåtar under konstruktion
och minst en ubåt i vattnet.
Vi fällde våra bomber,
några jaktplan anföll oss, men ingen blev skadad.
Jag tänkte: "Det här var ju inte så hemskt."
De första uppdragen för 100:e var huvudsakligen mål efter kusten,
som ubåtsbaser och industrier i Frankrike och Norge.
SAINT-NAZAIRE - LE MANS - PARIS LILLE - BREMEN - HAMBURG
Flygvapnet försökte förstöra
Nazitysklands krigsmaskin.
Fabrikerna som tillverkade flygplanen och stridsvagnarna.
Fabrikerna som tillverkade kullagren.
På de brittiska flygbaserna
visste alla om slaget i luften.
Många bombplan kom tillbaka skadeskjutna.
Några landade med flöjlade propellrar eller trasiga landningsställ.
B-17 hade rykte om sig att vara tillförlitligt och säkert,
och få hem besättningarna.
Man kunde mista tre motorer och ändå ta sig hem.
Man kunde mista halva vertikala stabilisatorn på aktervingen
och ändå ta sig hem.
Man kunde ta sig hem med två motorer,
och vissa kom hem med bara en.
- BEFÄL, 100: - E BOMBGRUPPEN
17 AUGUSTI 1943
TIO MÅNADER FÖRE D-DAGEN
GENOMGÅNGSRUM ENDAST BEHÖRIG PERSONAL
Allt skulle förändras för 8:e,
med deras dittills största bombräd.
Ett dubbelanfall mot kullagerfabrikerna i Schweinfurt
och Messerschmitt-fabrikerna i Regensburg,
båda tungt försvarade mål långt inne i Tyskland.
100:e tilldelades Regensburg som mål.
De drog undan förhänget från kartan,
och man såg den röda linjen gå över hela Tyskland,
man tänkte: "Jösses Amalia."
Planet är egentligen briljant utformat.
Här ska alltså...
BEFÄLHAVARE
...Curtis LeMays 3:e Bombdivision flyga
och anfalla Messerschmitt-fabrikerna i Regensburg och fortsätta mot Afrika.
Tio minuter bakom dem kommer 1:a Bombdivisionen
och anfaller kullagerfabrikerna i Schweinfurt,
och återvänder sen till England.
Så tyskarna måste besluta vilken av grupperna de ska anfalla.
Problemet är, överraskning, det är augusti och dimmigt i England.
HUVUDHISTORIKER US ARMY WAR COLLEGE
Vi gick ut den morgonen.
Vi ledde ut flygplanen med lanternor och ficklampor.
Vi kom i ordning cirka tio minuter försenade, men vi kom iväg.
Curtis LeMay hade tränat sin bombdivision
att lyfta i engelsk dimma.
Den andra bombdivisionen hade inte tränat på det.
Så plötsligt skickar LeMay upp sin bombdivision i formation,
fast den andra bombdivisionen inte ens har lyft än.
Så istället för ett uppehåll på 10 minuter blir det två timmar.
Denna uppfångade tyska film visar hur snabbt deras 109:or
och Focke-Wulf 190:or lyfter efter att de varskotts.
De har gott om tid att samla sina jaktplan på en utvald anfallspunkt,
och de är numerärt överlägsna våra eskortplan från 2-1 upp till 10-1.
Vi flög över kanalen. Det var en vacker dag där ute.
De nådde holländska kusten
och plötsligt exploderade hela världen.
Beskjutningen fortsatte i två timmar.
Den träning vi fått gav oss tanken
att vi kunde hinna undan de tyska jaktplanen.
Vi märkte snart att det inte stämde.
Det var granatbeskjutning, jaktplan, och mer av samma vara.
Jag hörde hur det smattrade av kulspruteeld från övre kanontornet.
Clevens plan träffades sex gånger.
De slog ut hydraulsystemet och en av motorerna.
Cockpit fattade eld.
Cleven vänder sig om och ser på radioskytten,
och han har inga ben kvar.
De har skurits av.
Jag minns fortfarande ett plan,
det slog eldslågor ur varje öppning i flygkroppen.
Jag hade mardrömmar om det länge.
Varenda besättningsmedlem på planen
kämpade för att demokrati och frihet skulle råda.
Men när man är i strid, vem strider man för?
Killen till vänster och killen till höger.
Killen framför och killen bakom.
Det är gruppen man kämpar för.
Cleven sitter i cockpit och andrepiloten säger, ordagrant:
"Vi måste hoppa. Vi larmar besättningen."
Cleven sa: "Vi måste ta oss till målet.
Vi ska fullfölja bombuppdraget."
Fem minuter innan vi nådde målet upphörde allting.
Inga jaktplan, ingen luftvärnseld, ingenting.
Vi lyckades fälla våra bomber.
Med oroväckande lite bränsle kvar
kämpade sig Regensburg-gruppen över Alperna ner till Nordafrika,
medan Schweinfurt-gruppen flög rakt in i elden från Luftwaffe.
För tyskarna betydde det att de lyfte och besköt LeMays killar,
sen landade de och tankade om och tog en snaps och fyllde på ammunition.
Sen lyfte de och besköt Schweinfurt-gruppen.
Hela Luftwaffe gav sig på Schweinfurt-gruppen och mosade dem.
När de nådde Nordafrika vid dagens slut
var besättningarna i 100:e Bombgruppen stridströtta och utmattade,
men glada att de var vid liv.
Varje befälhavare som måste skicka ut mannar i strid
i numerärt underläge
och med utrustning som inte passade...
GENERALLÖJTNANT IRA EAKER BEFÄLHAVARE 8:E
...och med minimal träning, stod inför mycket tuffa beslut.
Det var som att döma män till döden.
Jag landade i England sommaren 1943
och skickades till 100:e Bombgruppen.
Rosie Rosenthal anlände till gruppen
bland ersättarna för dem vi hade mist.
Egan hade hört att den här killen, Rosie, var en rätt bra pilot.
Så Egan tog upp honom och körde hårda övningar med honom,
och sa: "Jag vill ha dig i min skvadron."
Jag råkade vara i baren.
Jag satt med min vanliga whisky och nån knackade på min axel.
Jag vände mig om, och där stod skvadronsbefälhavaren.
Han sa: "Lucky, bäst att du går och sover lite.
Du flyger imorgon."
OKTOBER 1943
ÅTTA MÅNADER FÖRE D-DAGEN
När vädret över Tyskland klarnade den 8 oktober
startade amerikanerna en rad tunga bombuppdrag som syftade till
att slå ut flygplansfabriker.
Flygarna skulle komma att kalla det Svarta veckan.
Den 8 oktober lämnade 885 plan Storbritannien
för en räd mot Bremen och Vegesack.
Bomblasten uppgick till 1 100 000 ton.
Man medförde 2 750 000 kulsprutepatroner.
När vi hade lämnat målet såg jag i ögonvrån
hur två Fw 190:or kom rakt mot oss.
Han sköt ner planet rakt framför mig,
de lämnade formationen och exploderade.
Gruppen var decimerad.
Vi sköts bort ur formationen. Motor tre brann.
Cleven försökte avancera
och ta över ledningen av gruppen när han blev nedskjuten.
Cleven träffades.
Det rådde kaos inuti planet.
Det brann i cockpit. De måste hoppa.
Gale Cleven sköts ner.
Det skapade ett jättelikt tomrum i 100:e Bombgruppen.
Och såvitt alla visste var han död.
Det var första gången jag tvivlade på att jag verkligen skulle överleva.
Mitt plan, Rosie's Riveters, var sönderskjutet
och några motorer hade lagt av.
När vi hade fällt våra bomber
förde jag hem vad som var kvar av formationen,
vilket bara var sex plan.
Vilket slag mot stridsmoralen att mista så många besättningar samma dag.
Vad de brukade göra var att städa ut förläggningen.
Så fort ett plan störtade, städade de ut allt.
Så man kom in och såg en tom förläggning.
Egan var i London på permission
och fick höra att Cleven hade skjutits ner.
Egan blev så förgrymmad att han genast avbröt sin permission,
återvände till basen och sa: "Jag leder nästa uppdrag."
Münster-räden riktades mot en stad,
vilket var nåt nytt för 8:e Flygflottiljen.
Målet var en strategiskt viktig bangård i stadens centrum,
och även ett kvarter med arbetarbostäder som låg intill.
I kampen mot nazisternas tyranni blev människor en måltavla,
som en viktig del av Tredje rikets krigsmaskin.
Atmosfären var spänd i rummet.
För första gången någonsin var det många flygare
som ifrågasatte uppdraget.
Egan tog till orda.
De skulle flyga för Cleven, och det här var ett hämnduppdrag.
Vi hade lidit stora förluster och vår grupp var illa åtgången,
så vi kunde bara lyfta med 13 plan.
När det gällde tyska flygattacker,
om formationen var löst sammansatt, med 13 plan istället för 18,
kunde tyskarna ge sig på de ensamma planen.
Vi anfölls genast av över 200 tyska jaktplan.
Två, öh, Me 109:or dök upp bakom oss och dödade vår akterskytt.
Jag träffades av kringflygande granatsplitter
och slogs till golvet.
Det var tydligt att planet var utom kontroll
och att vi skulle störta.
Jag minns att vi var uppe på cirka 6 500 meters höjd.
Marken verkade oerhört avlägsen, men jag hade inget val.
Jag måste hoppa, så det gjorde jag.
Vi gick ner till landningsbanan och väntade.
Äntligen kom ett av våra plan.
Bara ett plan ur 100:e hade återvänt.
Rosenthal var den som flög planet.
Så han hade fått sin beskärda del av svårigheter.
Vi återvände till officersklubben.
Det var kusligt tyst där.
Där fanns några som inte hade deltagit i uppdraget,
och ingen kom fram till oss.
Vi var liksom lämnade åt oss själva.
Det var en mycket märklig känsla.
Vi kände förstås förlusten av de som hade skjutits ner.
Jag miste särskilt min bäste vän vid Münster-uppdraget.
När Bucky Egan och Cleven sköts ner
tog det väldigt hårt på stridsmoralen,
för alla trodde att de var oövervinnliga.
Münster-uppdraget var den största luftstriden fram till dess.
Inte bara en räd, utan en titanisk kamp
mellan två stora och mordiska luftarméer.
100:e hade anlänt till England fyra månader före Münster
med 140 flygare.
Efter Münster återstod bara tre som fortfarande kunde flyga och strida.
De siffrorna blev kända,
och folk började oroa sig för oss.
De kallade oss The Bloody Hundredth.
När man ger sig ut på bombuppdrag
väntar fyra timmar ren skräck.
Plötsligt sätter man sig på cykeln, åker till puben,
tar en öl, går ut med en lokal flicka, återvänder till basen,
fridfullt och trevligt.
Nästa dag är man uppe igen och möter skräcken.
Det här resulterade i att en del började bryta ihop.
Efter Svarta veckan
sjönk stridsmoralen i 8:e till sin lägsta punkt,
och befälhavarna var oroliga för myteri.
Det kom oroande rapporter från flygläkare
och psykiater om onormalt beteende bland flygbesättningarna
eftersom striderna försåtligt undergrävde flygarnas självkontroll.
Jag har sett fall
där nerverna var så söndertrasade att de inte kunde kliva ur planet.
Det var personer som låg på gränsen
till att bli offer för det vi kallade stridströtthet.
Vi har sett att många av männen med neurotiska reaktioner
kan återhämta sig snabbt
när stridssituationen ligger bakom dem.
I grunden är tillfrisknandet beroende
av patientens egen återhämtningsförmåga.
Men denna förmåga fungerar bäst i en annan miljö än ett sjukhus.
Vi försökte få bort dem från krigstidsmiljön
i några dagar och skickade hem resten.
Vi kallade det Flak House.
Ibland hjälpte det bra, ibland inte.
Det var ett problem som alla befälhavare måste hantera,
för det finns människor som är så funtade kemiskt och mentalt
att de inte orkar med sånt här.
Vi måste genast få bort dem
från besättningen och basen,
för detta beteende var smittsamt
och vi kunde inte låta det påverka stridsmoralen hos de andra
som gick ut varje dag och fortsatte utföra sina plikter.
Man kan säga att de allierade flygstyrkorna
inte bara saknade en känsla av luftherravälde över Tyskland och Europa,
utan att de höll på att förlora luftkriget.
Du vet, våra bomber träffade inte mitt i prick varje gång.
Även bra dagar spred vi bomber
flera kilometer från det avsedda målet.
De träffade inte sina mål,
och de var själva ännu mer en måltavla
för tyska flygförsvaret. Besättningarna slaktades.
FÖRFATTARE, FIRE AND FURY
Varje kubikdecimeter av denna hög innehåller ett plan,
22 000 timmar av amerikanskt arbete.
Varje meter betyder tio amerikanska pojkar dödade eller i fångenskap.
Bland det mest hemska man kunde vänta sig var att bli nedskjuten.
NAZIOCKUPERADE FRANKRIKE
Vi visste alltid om möjligheten.
Vi var unga och trodde att vi var odödliga,
och att de skulle träffa nån annan,
men inte oss.
KAPTEN F.D. MURPHY SAKNAD I STRID
Jag visste hur mycket min mor oroade sig för mig
och att hon skulle få
ett telegram om att jag var saknad i strid,
och inte veta vad som hade hänt mig.
Flygare fick fallskärmar men de fick inte lära sig använda dem,
och de fick föga träning i att rymma och hålla sig undan.
Inte heller var de förvarnade om att civila i utbombade städer
alltmer började angripa nedskjutna flygare.
Cleven kom ner
och såg bönder samlas runt honom.
Det nästa han mindes
var att en bonde höll en högaffel strax ovanför hans bröst
och ville trycka till.
Lokala Luftwaffe-poliser kom.
Jag togs till en tysk flygbas
som var uppsamlingspunkt
för alla amerikanska nedskjutna flygare som hade fångats den dagen.
DULAG LUFT FRANKFURT, TYSKLAND
Jag blev förhörd av en man,
och han gratulerade mig till min befordran.
Jag hade befordrats till löjtnant cirka tre dagar tidigare.
Det tog mig med överraskning.
Han gav med ett kort, 7 x 12 cm stort,
och där fanns mitt namn och födelsedatum, mina föräldrars namn, och min adress.
Tyskarna hade spioner i USA
som skickade dem den lokala tidningen.
Så att man slappnar av
och får känslan att man har ett samtal,
och de vet allt om en.
Med denna listiga förhörsteknik
lyckades man ibland övertala godtrogna flygare
att avslöja information som de ansåg oviktig
men som var värdefull för den skicklige förhörsledaren.
Nästa morgon satte de oss i en godsfinka.
Vi var 30 eller 40 i godsfinkan.
Ingen av oss visste vad som skulle hända.
Jag minns att vi gick in genom grindarna,
och det fanns grova trästolpar där
och taggtråd överallt,
och där fanns vakttorn i varje hörn.
Det var ett utrymme på cirka tre meter mellan det höga stängslet
och ett mindre stängsel innanför.
Vi skulle bli skjutna om vi klättrade över det mindre stängslet.
De amerikanska krigsfångarna där,
varav många var medlemmar av 100:e Bombgruppen
som hade skjutits ner före mig.
När de såg oss komma in...
Några av dem skrattade och sa: "Vi har väntat er.
Äntligen är ni här."
Cleven och Egan kom till Stalag Luft III med bara några dagars mellanrum.
Cleven slängde genast käft med den skadade Egan,
och snart var de rumskamrater igen
och antog ledarroller i fånglägret.
Vi bodde ihop, lagade mat ihop,
tvättade våra kläder ihop, duschade ihop.
Man fick duscha en gång i veckan, i bästa fall.
Livet i Stalag Luft-lägren
var väldigt hårt styrt.
Allt gjordes militäriskt för att hålla dem upptagna,
för att hålla disciplin, och egentligen för att hålla alla vid liv.
TEHERAN, IRAN
Vid ett hemligt möte under Teherankonferensen
sent i november 1943,
enades Roosevelt, Churchill och Stalin om en andra front mot Nazityskland,
som skulle planeras och utföras främst av amerikanerna och britterna.
NORMANDIET
Ett massivt angrepp via havet,
det största i historien,
på fem stränder i Normandie i Frankrike, med kodnamnet "Overlord".
Det var planerat till maj 1944, bara sex månader bort.
General Eisenhower hade kommit till London.
Han sa att vi inte kan iscensätta anfallet innan vi slår ut Luftwaffe.
UPPDRAG ANFALLSORDNING
Det är vårt uppdrag nu.
Vi visste att ingen markinvasion kunde äga rum
förrän vi hade uppnått luftherravälde.
Slutmålet var att skjuta ner så många jaktplan att
tyskarna inte mer kunde angripa oss från luften.
Vi hade lidit svåra förluster på grund av tyskarnas jaktplan.
RÖSTEN AV GENERAL JAMES DOOLITTLE
- BEFÄLHAVARE, 8: - E FLYGFLOTTILJEN 1944–1945
Så man snabbstartade ett program där hemma för att ge oss alltfler jaktplan.
I slutet av 1943 kom en jaktplanstyp till England
som var det jaktplan 8:e Flygflottiljen hade väntat på.
Det var P-51 Mustang.
Mustang. P-51.
Jaktplanet med längst flygräckvidd i världen.
Snabbt, snabb stigning och dykning, girar tvärt.
När P-51 kom till oss,
hade det räckvidd att eskortera oss ända till målet och tillbaka.
De förbättrade också 47:orna
med vingtankar så att de kunde följa med oss.
När vi åkte till Emden och jag såg alla tjusiga P-51:or
tänkte jag för första gången: "Jag överlever nog."
Det huvudsakliga målet
är inte att beskydda bombplanen,
utan att attackera Luftwaffe i luften och på marken.
Söndag morgon den 20 februari...
20 FEBRUARI 1944 FYRA MÅNADER TILL D-DAGEN
...förbereddes det tyngsta anfallet
i det amerikanska flygvapnets historia fram till dess.
Detta var förspelet till invasionen.
De planerade ständiga räder dag efter dag.
Detta skulle bli avgörande för hela kriget.
Dag efter dag, månad efter månad,
Mustang och Thunderbolt mot Me 109 och Fw 190.
Våra jaktplan anfaller, anfaller.
Vi skjuter ner fyra tyska plan för varje nedskjutet eget plan.
Dödstalen för tyska piloter på västfronten
mellan januari och maj 1944 uppgick till 99 procent.
De blev helt enkelt slaktade.
Det var inte förrän Mustangerna gjorde sitt inträde
som USA och England uppnådde luftherravälde över Tyskland.
Om man vill slå mot fiendens hjärtpunkt
och vara säker på att locka upp Luftwaffe i skyn, anfaller man Berlin.
FÖRFATTARE
Vid genomgången, när de drog undan förhänget
och den röda linjen gick ända till Berlin,
var det först chockad tystnad, och sen stort jubel.
Man hör inte vad som händer där nere,
åtta km under planet,
men bangårdar och kemiska tankar, skepp och lagerlokaler,
reservmotorer och kullagerfabriker, förstörs och smälter i ett kaos.
Detta var första gången amerikanerna bombade Berlin.
Det var det svåraste målet någonsin för 8:e,
men det måste göras.
Jag kan säga att om jag hade varit i Tyskland
och varje dag bevittnat hur horder av bombplan kommer och fäller sin last,
skulle det påverka min stridsmoral väldigt negativt.
Det måste ha påverkat både civila och militärer på samma sätt.
Bland det värsta med att vara krigsfånge
var att man inte visste hur länge man skulle sitta där.
Det var inte som att få en tidsbestämd dom.
Man blir kvar där antingen tills man rymmer eller kriget är över.
Jag började gräva en tunnel.
Där fanns en gammal toalett med kakelgolv,
och jag tänkte: Få se om vi kan göra nåt här.
Mitt mål var att ha löstagbara kakelplattor
och kunna börja gräva.
Vakterna kom på det nästan genast.
76 brittiska krigsfångar tog sig ut genom en tunnel
som de grävde strax intill oss.
Det blev känt som Den stora flykten.
Alla utom två infångades igen, och 50 avrättades av tyskarna.
Om vi hade haft några skapliga relationer med tyskarna,
upphörde de direkt efter det.
En dag fick jag ett telefonsamtal och de sa:
"General LeMay vill prata med dig."
Han sa: "Jeffrey, jag behöver befälhavare
över 95:e och 100:e bombgruppen.
Du får välja själv."
HÖGKVARTER - 95: - E BOMBGRUPPEN
95:e ansågs i princip som felfria.
De miste minsta antalet plan.
Deras bombningsresultat var bra, så jag trodde mig kunna göra mer
för 100:e än för 95:e.
Så jag ringde tillbaka och sa att med hans tillåtelse,
skulle jag acceptera 100:e Bombgruppen.
Jag frågade: "När ska jag inställa mig?"
Han sa: "I eftermiddag."
Det första jag gjorde var att be general LeMay att ge 100:e
ledigt från bombuppdrag i två dagar, vilket han beviljade.
Så de följande två dagarna,
fyra timmar förmiddag och fyra timmar eftermiddag,
flög vi vartenda plan i 100:e Bombgruppen i formation.
Tom Jeffrey var dynamisk, karismatisk och kunnig,
inte bara ifråga om planet utan även om stridsuppdrag.
Jag lät mannar i ledarplanet
fotografera formationen,
så att vi kunde se vilka som flög bra eller inte.
Sen tog jag ett gammalt plan och kretsade kring formationen,
fram och tillbaka, för att fösa dem in i formation.
Befälhavarna var förtvivlade
när vi inte flög i tillräckligt tät formation.
Man tycker sig flyga tätt, men de vill att man flyger tätare.
Efter de två dagarna
flög 100:e i den bästa formation som jag nånsin sett.
Inte förrän vid Jeffreys ankomst blev vi en superb grupp.
Vi var nog den bästa gruppen i flottiljen.
Besättningar i 8:e Flygflottiljen måste fullgöra 25 uppdrag.
Efter 25 fullgjorda bombuppdrag
skickades man hem till USA.
Efter mina 25 uppdrag sa de att jag antingen kunde stanna
och få befäl över en skvadron, eller åka hem till USA.
Jag ansåg att jag hade haft en väldig tur
som hade överlevt, och jag ville inte fresta lyckan mer.
Så jag valde att åka hem.
Rosie Rosenthal fullgjorde sitt 25:e uppdrag
den 8 mars 1944, med en bombräd över Berlin.
Besättningen bad mig lågflyga över basen vid återkomsten.
Jag var en mycket försiktig pilot, så jag sa: "Jag tror inte det."
Men på vägen tillbaka sa jag: "Äsch, vi gör det."
Jag flög rakt mot tornet och alla där slängde sig på golvet,
och jag lågflög över basen tre, fyra gånger innan jag landade.
Nån kom fram till mig och sa:
"Rosie, visste du att general Huglin var där?
Han slängde sig på golvet och... hans uniform är alldeles smutsig."
Och in i rapporteringsrummet klev general Huglin.
Han kom fram och skakade min hand
och sa: "Sjujäkla fin lågflygning, Rosie."
Alla visste att D-dagen närmade sig,
och att göra slut på Tredje riket var ett viktigt mål för Rosie.
Att åka hem vore att gå miste om finalen.
Då beslöt jag att fortsätta flyga,
och slutligen blev jag befordrad till skvadronsbefälhavare.
Den här dagen flög 650 Flygande fästningar
och tillfogade det tyska kustförsvaret stora skador.
Jag hade flugit över Frankrike för att bomba ett visst mål.
Vid återkomsten blev jag mött vid planet
och tillsagd att inställa mig i general LeMays högkvarter samma kväll.
General LeMay kom in och tillkännagav att de allierade trupperna
skulle landstiga på Normandies stränder följande morgon.
Men han sa: "För att ni ska helt förstå
den stora vikten av det här uppdraget,
ska 8:e Flygflottiljen skicka upp vartenda plan de har
för att se till att soldaterna kommer iland."
Jag minns att jag kom till genomgången,
och när de drog undan förhänget framför kartan utbröt jubel.
Jag hade aldrig hört den reaktionen från besättningarna.
Äntligen hade D-dagen kommit.
6 JUNI 1944
D-DAGEN
Soldater, flottister och flygare
i den allierade expeditionsstyrkan,
ni ska nu ge er ut på den stora kampanj...
RÖSTEN AV GENERAL EISENHOWER DE ALLIERADES ÖB
...som vi har strävat mot under många månader.
Världens ögon är riktade mot er.
Er uppgift är inte enkel.
Er fiende är vältränad, välutrustad och stridsvan.
Han kommer att kämpa vildsint.
Jag har stor tilltro till ert mod, er plikttrohet och stridsskicklighet.
Vi accepterar inget mindre än total seger.
När vi flög över Kanalen
såg vi tusentals skepp, en hel armada där nere.
Det var så spännande att en i besättningen började be, och vi föll in allihop.
Det här är Robert St. John i NBC:s nyhetsrum i New York.
Detta är en avgörande stund i världshistorien.
General Dwight Eisenhowers mannar lämnar landstigningsfarkosterna
och kämpar sig uppför stränderna in i den fästning som är Nazi-Europa.
De rör sig inåt land
för att angripa fienden under ett jättelikt moln av stridsplan.
Bomberna föll i en strid ström.
Våra flygare som gav markstyrkorna taktiskt stöd tog ingen vila den dagen.
Efter varje flygning tankade de, lastade bomber och ammunitionsbälten
och gav sig bistra upp i luften igen.
Det fanns nästan ingen inblandning från Luftwaffe
när vi invaderade Normandie.
Flygvapnet jämnade verkligen vägen
för invasionen över Engelska kanalen.
Nu måste Tyskland utkämpa ett tvåfrontskrig,
mot de anglo-amerikanska allierade i väst och mot ryssarna i öst.
ENGLAND - FRANKRIKE - TYSKLAND RYSKA FRONTEN
I augusti 1944 upptäckte Röda armén Majdanek,
ett övergivet nazistiskt koncentrations- och utrotningsläger nära Lublin, Polen,
ett obestridligt bevis på Hitlers program att utrota Europas judar.
NAZISTISKA MASSMORD AVSLÖJADE I LÄGER
Våra invasionsstyrkor går på offensiven
mot nazistiska trupper som fått order att hellre dö en retirera.
Men dö eller retirera måste de, för den här offensiven genomförs
med all den samlade styrkan som de allierades överkommando kan uppbringa.
Vårt läger hade dolda radiomottagare...
- BOMBFÄLLARE, 100: - E BOMBGRUPPEN
...och vi visste nästan allt som BBC visste.
När invasionen inleddes i juni 1944,
visste vi att vi inte skulle bli kvar där så länge.
Nedskjutna flygare strömmade fortfarande in i Stalag Luft III.
Även en rad svarta piloter,
bland dem löjtnanterna Alexander Jefferson och Richard Macon,
som tillhörde den berömda 332:a jaktplansgruppen, Red Tails.
Tuskegee-piloterna målade akterfenorna klarröda.
Även när folk inte visste att planen flögs av svarta piloter...
FÖRFATTARE
...kände de igen Red Tails.
Vi var inte oroliga för att stöta på fienden,
för vi visste att vi var bättre piloter än de,
och jag sa: "Redo, sikta, eld."
- PILOT, 332: - A JAKTPLANSGRUPPEN
De här modiga svarta flygarna hade väntat
på att få göra sin del i kriget, och de skötte sig lysande.
Inom flygvapnet, särskilt bland bombplansbesättningarna
som gjorde långa, farliga flygningar, sa man att man uppskattade Red Tails
mer än några andra skvadroner som de flög med i kriget.
FÖRFATTARE, FREEDOM FLYERS
Macon och Jefferson hade segregerats rasmässigt
på flygbaser i USA och Italien,
och var chockade över att finna
att barackerna i Stalag Luft III var rasintegrerade.
Det hade kommit cirka 150 man
till lägret, och vi fick ställa upp oss.
Längst bort i ledet stod en lång lantis från Kentucky...
- PILOT, 332: - A JAKTPLANSGRUPPEN
...och han gick tillbaka och sa: "Jäsingen, jag tar hand om den här killen."
Översten gick fram och sa: "Löjtnant, du följer med honom."
"Ja, sir."
Tyskarna tog mig in i baracken
och visade mig min plats, britsen längst upp.
Jag insåg inte hur svårt skadad jag var.
Jag var förlamad från midjan och nedåt.
Så när de såg att jag inte kunde röra mig
frågade tyskarna de andra
vem som ville ge upp sin brits längst ner för mig.
Ingen rörde sig.
Slutligen sa en kille från Texas: "Han får min brits, jag sover där uppe."
Han och jag blev bästa vänner.
Dessa män hade förts samman för att överleva fånglägret.
De släppte all rasmässig fientlighet, eller minskade den åtminstone,
för de måste samarbeta för att hålla modet uppe
och överleva fånglägret.
En av flygvapnets sista operationer var att svälta ut Tredje riket
genom att bomba tyska anläggningar för syntetisk olja.
De allierade slog också ut transport- och lagringsanläggningar
för kolet som var bränsle vid jet-anläggningar.
Denna luftblockad lamslog Tredje rikets krigsmaskin
och lämnade den tyska armén utan tillräckligt luftskydd
i krigets kulminerande slag.
Vi var i officersklubben tills ett eller två på natten.
Plötsligt hörde vi tillkännagivandet:
"Var redo att flyga i morgon bitti".
Vi lyfte med 2 000 tunga bombplan.
Synen av fyrmotoriga bombplan sträckte sig ända till horisonten.
För att slå ut en anläggning under kriget,
på en plats som heter Leuna nära Merseburg,
krävdes det 6 000 bombplan och cirka 40 uppdrag för att lyckas.
Vår grupp ledde en av de största räderna mot Berlin.
Det var en vacker dag.
Solen sken, inte ett moln på himlen.
När vi närmade oss målet träffades planet,
men vi fortsatte och bombade målet
i vetskapen att vi inte kunde återvända till basen.
Planet var fullt av rök och eldslågor, och jag visste att jag måste hoppa.
När jag hoppade, trodde jag att jag var i himlen.
Plötsligt tog jag mark och tittade upp.
Jag såg tre soldater komma emot mig med gevär.
En soldat höjde geväret för att slå till mig,
och jag såg att han hade Röda arméns märke i mössan.
Jag ropade: Amerikanskij, Roosevelt,
Stalin, Churchill, Pepsi-Cola,
Coca-Cola, Lucky Strike.
Berlinräden var Rosies 52:a och sista bombuppdrag.
Det högsta antalet av någon pilot i 100:e.
Efter att ha återhämtat sig på ett ryskt sjukhus
tog sig Rosie tillbaka till Thorpe Abbotts,
varifrån han hade flugit sitt första uppdrag ett och ett halvt år tidigare.
Ryssarna var mycket nära nu.
Vi hörde artillerield
och annat krigsmuller på avstånd.
Hitler hade inte bestämt sig.
Skulle man marschera ut fångarna ur lägren eller döda dem?
FÖRFATTARE FROM INTERROGATION TO LIBERATION
Det var en klar möjlighet.
Plötsligt en kväll
blev vårt högsta befäl tillsagt av tyskarna
att vi skulle evakueras omedelbart,
och vi skulle marschera ut därifrån till fots inom en timme.
De sa: Vi flyttar er för er säkerhet.
Så sa de, men vi visste bättre.
Flygarna hade ingen aning om vart de var på väg.
De fruktade att Hitler skulle ta de amerikanska flygarna
och använda dem som mänskliga sköldar.
Och det var den hårdaste vintern i Europa på 100 år.
Det var bittert kallt.
Snön var ungefär knädjup,
och vi gick hela natten och till nästa eftermiddag
med bara korta pauser.
TYSKLAND - TJECKOSLOVAKIEN
I Spremberg satte de oss på ett tåg.
Vi var inlåsta i boskapsvagnar.
De klämde in 60 till 70 man.
Det fanns inte rum att sitta ner.
Det var ett helvete.
Vi var packade som sillar.
Om nån föll omkull blev han trampad på.
När tåget saktade in
bankade man på dörrarna för att bli utsläppta.
Slutligen öppnade vakterna dörrarna.
Det var så hemskt som man kan tänka sig.
Det var ett läger som tydligen hade byggts
för att rymma 8 000 eller högst 10 000 man.
Vi var över 100 000 där.
Helveteslägret vore ett passande namn.
Det fanns inga baracker, folk sov utomhus.
Fruktansvärda förhållanden.
Ingen visste vad som skulle hända dem.
29 APRIL 1945
En dag gick vi omkring i lägret.
Nån sa: "Titta, en stridsvagn, en Shermantanks."
Vi tittade, och mycket riktigt
såg vi en Shermantanks vid horisonten.
Pattons 3:e armé hade brutit igenom.
Jag såg Patton på en tanks som rullade in genom grinden på Stalag VII-A.
Vi var befriade.
Mannarna sprang fram till flaggstången och tog ner hakkorsflaggan,
och när de firade upp amerikanska flaggan ställde vi oss i givakt.
Vi var inte i uniform. Kläderna var trådslitna.
Men det var nog den bästa honnör jag nånsin gjorde.
Det var så gripande.
Äntligen skulle vi befrias
efter alla månader och år som krigsfångar.
Det var svårt att fatta att vi äntligen skulle få komma hem.
Detta är London.
En nyhetsbulletin.
Tyska radion har just meddelat att Hitler är död.
HITLER DÖD, SÄGER NAZISTERNA
Den 1 maj 1945, dagen då världen fick veta om Hitlers självmord,
flög 100:e ett sista uppdrag,
en del av vad som kallades Operation Chowhound.
Besättningarna skulle släppa ner mat med fallskärm, inte bomber.
Nödhjälp för nära fem miljoner svältande människor i Nederländerna,
som fortfarande ockuperades av fanatiska nazister.
När bombplanen nådde Amsterdams utkanter
passerade de fält med tulpaner i lysande färger.
MÅNGA TACK
På ett fält hade blommorna
klippts för att ge texten: "Många tack, yanks."
KRIGET ÄR SLUT
Kriget i Europa var över.
Besättningarna i 100:e packade sina sjösäckar,
och befolkningen från byarna kring Thorpe Abbotts,
klädda i söndagskläder,
samlades för att ta farväl inför deras långa resa hem.
VÄLKOMNA HEM
När jag kom till Atlanta, gick jag till en telefonkiosk
och ringde min mor för att berätta att jag var hemma.
Hon började gråta, så klart,
och de körde ut...
De körde ut till Fort McPherson, hämtade mig och jag blev körd hem.
Vi kom tillbaka till Kalifornien.
Min pappa och mamma var där.
Det var ett stort välkomnande förstås, och jag svävade som på moln.
Sen träffade jag min blivande fru, Barbara.
Vi gifte oss tre veckor senare.
Mannarna i Bloody Hundredth var äntligen hemma
och återförenade med sina familjer,
sina fruar
och sina fästmör.
En del för första gången sedan de gick ut i kriget.
Efter krigstjänstgöringen var jag utmattad.
Jag hade gått igenom svåra upplevelser
som jag ville lägga bakom mig och återuppta ett civilt liv.
Jag återvände till min gamla firma,
men jag var inte riktigt redo att jobba som vanligt igen.
Slutligen, efter att ha varit där i sex månader...
HITLER-REGIMEN ÅTALAS FÖR MORD
...hörde jag om möjligheten att åka till Nürnberg som åklagare.
KOMMISSIONEN FÖR KRIGSFÖRBRYTELSER
På båten till Europa träffade jag en vacker kvinna
som också var jurist och skulle jobba som åklagare där.
Inom tio dagar var vi förlovade,
och vi gifte oss i Nürnberg.
Jag såg de åtalade som var maktlösa nu,
sittande där uppgivna och bli fällda för sina brott.
När jag såg detta var kriget äntligen slut för mig.
Andra världskriget var den mest förödande händelsen i människans historia.
Det skördade fler människoliv än något annat krig.
Och där led 8:e Flygflottiljen de största förlusterna
av något av USA:s vapenslag.
Nu när jag har överlevt kriget
och kan se tillbaka på alla åren sedan dess,
var det livsförvandlande för mig.
Om det finns
en känsla av sinnesrörelse, romantik och mytologi, så var det där.
De som blev mina vänner då räddade mitt liv otaliga gånger.
De var vännerna före alla andra vänner.
Människorna vi tjänstgjorde med var hängivna,
uppoffrande, och de hade stort mod.
Vi delade hjärtesorg och glädje.
Vi såg våra kamrater störta och dödas,
bli sårade, bli krigsfångar.
Vi utvecklade en enorm respekt för varandra och delade en seger.
- 351: - A SKVADRONEN - 100: - E BOMBGRUPPENS 1-ÅRSDAG
Jag tror att det var så för oss alla.
Människor förenades på ett mirakulöst sätt.
All tacksamhet bör riktas mot de män och kvinnor
som offrade sina liv och i princip räddade världen från fascismen.
Våra medborgerliga friheter existerar inte av en slump.
De betalades dyrt av min generation
och generationerna före oss.
Och av det skälet
förtjänar andra världskrigets generation att ihågkommas, anser jag.
BERÄTTARE: TOM HANKS
TACK TILL USA:S FÖRSVARSDEPARTEMENT
OCH FLYGVAPNETS FORSKNINGSAGENTUR
VID MAXWELL AIR FORCE BASE
Undertexter: Bengt-Ove Andersson