Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dobré ráno. Odbila šestá hodina.
Je neděle 11. července.
Toto datum vejde do dějin jako den, kdy se Anglie střetla s Itálií
ve finále mistrovství Evropy.
Miliony anglických fanoušků se budí s nadějí, že by mužská reprezentace
mohla konečně ukořistit první velkou trofej od roku 1966.
...závěrečný hvizd by měl přijít každou chvíli.
Anglie postupuje do útoku a Hurst se uvolňuje.
Všichni jsou přesvědčení, že je rozhodnuto.
A teď už je. Čtvrtý gól!
ANGLIE 4:2 ZÁP. NĚMECKO
Královna předává Bobbymu Mooreovi pohár, zlatý symbol mezinárodní nadvlády.
Jsme mistři!
Jo, už jsme mistři!
Anglie se po dlouhém čekání probojovala až do finále,
navíc doma ve Wembley.
Wembley je nejslavnější stadion na světě.
Hotový fotbalový svatostánek.
Stadion ve Wembley jako takový se výrazně zapsal do dějin.
Je to bájné místo, které stojí za to navštívit.
K Wembley upínal zrak celý svět.
Bylo opravdu důležité, aby vše proběhlo hladce.
Konečně. Dožil jsem se toho. Anglie ve finále mistrovství.
Cinkne to!
Celá země se vezla na vlně euforie.
Anglie!
Měli jsme skvělý, mladý, angažovaný, talentovaný tým,
který si získal celý národ.
Anglie, do toho!
Věřím, že to cinkne. Všichni věříme.
Brzo se zapíšem do dějin.
Určitě vyhrajeme.
Vyhrajeme Euro,
navíc doma ve Wembley.
Nastává pověstné ticho před bouří.
A je to. Rýsuje se nám tu mejdan století.
Já ještě nechci domů!
Lidi se utrhli ze řetězu.
Já ještě nechci domů!
„Zlejskáme se!“ Chápete, ne?
Věšeli se na lampy a semafory, začínalo se to vymykat.
Křáp!
Všude střepy. Jako výjev z Války světů.
UŽ NÁM TO ZAČÍNÁ
Lidi chlastali první ligu, šňupali koks.
Tisíce z nich neměly vstupenky.
Byla to prostě časovaná bomba.
Najednou slyším z vysílačky: „Průlom!“
Hlavní bylo dostat se na tribunu.
Pustili se do nás.
Byli oproti nám v přesile.
Největší zápas Anglie za 55 let
zavání katastrofou.
Jak se to mohlo stát?
Kdo to posral?
FINÁLE: ÚTOK NA WEMBLEY
Tohle je speciálně pro Sky Sports.
Jsem ve formě. Jo. Můžem.
Tenhle anglický výběr
odrážel celý národ.
Mezi Arsenalem a Tottenhamem je rivalita?
Kdepak.
No vida.
Měl jsem z té jednoty radost.
A nešlo jen o to,
že byla v sestavě řada černošských fotbalistů.
Míč si bere Phillips.
Obchází obránce a pak dalšího.
A posouvá na Sterlinga!
Ti hráči byli mladí, energičtí,
dbali na dobročinnost.
Mladší generace se s nimi dokázala snadno ztotožnit.
Nehledě na pohlaví.
Anglie vyhrává skupinu, aniž by inkasovala.
Tým si vedl skvěle.
Góly dávali Sterling, Saka i Harry Kane.
Všichni věřili, že se na nás ten rok konečně usměje štěstí.
Shaw u míče. Nahrává Grealishovi.
Harry Kane!
Anglie vede nad Německem 2:0.
Porazili jsme Německo a postoupili do semifinále.
Angličané budou v prodloužení kopat penaltu,
která je může poslat do finále.
Přišla vytoužená šance.
Kletba byla konečně prolomena!
Anglie postupuje poprvé od roku 1966 do velkého finále.
12 HODIN DO VÝKOPU
ANGLIE
Ruce!
Blíží se!
Jedna k druhé!
Když to video viděli kámoši,
hned věděli, že bude sranda.
Milá Caroline!
FANOUŠEK ANGLIE
Teď je mi poprvý fakt fajn!
Tak fajn!
Cinkne to, hoši.
Každej chce bejt u toho, když jeho země vyhraje pohár.
Zvlášť na Wembley.
Může se stát něco, co se nestalo už 55 let.
Zápis do dějin, u kterého nechcete chybět.
Vstupenky šly na dračku.
BERU
DÁM 4 TÁCY.
PROSÍM NAPIŠ
ZA 8 TÁCŮ!
Patřil jsem mezi hrstku šťastlivců,
kteří zaplatili za vstupenky přes 600 liber.
Na internetu se prodávaly i za několik tisíc.
8 750 LIBER NABÍDNOUT
Lidi se zbláznili. Byla to nehoráznost.
Já vstupenku neměl,
ale přece nebudu koukat na finále,
co se koná na staďáku tři hodiny cesty ode mě,
doma z gauče.
Fotbal hltám už odmalička.
Dělá mi radost.
A když hraje Anglie,
je to ještě lepší, protože to prožíváme všichni spolu.
Ty jo. Těžko se to vysvětluje.
Prostě to má jinej náboj.
Věděl jsem, že si ten zápas prostě nemůžu nechat ujít.
Tohle je talkSPORT.
Kouč Gareth Southgate si je probíhající fotbalové horečky dobře vědom.
Když na ulici míjíte troubící auta osázená vlaječkami,
nejde si nevšimnout.
Vlajky s červenými kříži se třepotají všude kolem!
Cinkne to!
- Cinkne to! - Jo!
Garethe Southgate, celá Anglie ti věří!
Je to až neuvěřitelné.
Nechápete, že se to vážně děje a vy jste u toho,
ale je to tak.
Čekal jsem, až mě nabere tchán.
V rádiu běželo předzápasové vysílání a v tu chvíli to na mě dolehlo.
Fotbal se vrací domů!
Jste v Londýně
a víte, že všichni v autech kolem vás žijí jen tím zápasem, na který jedete.
NA TOHLE SE TĚŠÍM OD SVÝCH 5 LET.
Jo! Anglie, do toho!
ANGLIE, DO TOHO, JDEM SI PRO TO!!!
SKVĚLÝ NÁROĎÁK A TRENÉR, CO TOMU ROZUMÍ
Člověk nemůže zapomenout, co všechno s tím týmem prožil.
Všechna ta bolestivá zklamání...
Anglie vypadává z mistrovství světa!
Západní Německo postupuje do finále
po vítězství na penalty.
Asi nejvíc mi utkvělo v paměti Mexiko 1986.
Utíká Hoddleovi ve středu pole.
Oblouček a Maradona dává gól!
Pocházím z katolické rodiny a máma, která byla silně věřící,
říkala, ať se jdu pomodlit, že to třeba pomůže.
Tak jsem si šel kleknout pod schody
a začal odříkávat zdrávasy nebo otčenáše.
Tohle Angličany tak dopálilo.
Maradona trefil míč levou rukou.
Tehdy jsem z toho byl špatnej.
Jak moc bych si přál vrátit se v čase a říct tomu modlícímu se klukovi,
ať si z toho nic nedělá, protože až bude dospělý,
Anglie bude ve finále Eura ve Wembley a on bude naživo svědkem našeho vítězství.
Tohle je talkSPORT.
Gareth Southgate před finále ve Wembley dobře ví,
že Itálie bude těžkým soupeřem.
Drží si úctyhodnou formu.
Z posledních 30 zápasů tři remízy a ani jedna prohra.
Před tím týmem je třeba smeknout.
JIŽNÍ LONDÝN
Pro mě je fotbal srdeční záležitostí.
Sbližuje lidi.
Narodil jsem se na jihu Itálie v Brindisi, takže na „podpatku“ italské boty.
V Londýně žiju od roku 1993.
Moje dcera Maya
je napůl Angličanka, napůl Italka a já jsem za to moc vděčný.
Ale zároveň jsem hrdý Ital
a fotbal mi to vždycky připomínal.
Finále jsem musel vidět za každou cenu.
Byl jsem rád,
že jsem dal vstupenky Maye jako dárek.
Jednou bude vzpomínat,
jak s tatínkem vyrazila do Wembley na finále.
Měl jsem pokoj v Hiltonu poblíž stadionu.
Jak jsem došel na roh ulice, viděl jsem ten oblouk
a hned jsem věděl, že mě čeká něco výjimečného.
Mám v tomhle obřím koloseu
uspořádat nezapomenutelnou událost.
Nadšení se stupňovalo.
Jste napjatí
a zároveň příjemně nervózní,
protože cítíte, že před sebou máte mimořádný den.
Neběhám sice po trávníku,
ale ručím za bezpečnost celé akce.
Navíc na magickém stadionu,
tom nejlepším na světě.
Personálu jsem říkal:
„Važte si toho, že se můžete na organizaci téhle velkolepé události podílet.
Tady nejde o nic míň než o národní hrdost.
Jsme stadion ve Wembley
a zvládneme to.“
9 HODIN 30 MINUT DO VÝKOPU
Máma mě vysadila před staďákem se slovy:
„Nic nevyveď a bav se. Mám tě ráda.“
Říkám: „Neboj, mami.“
Super, super Jack! Super, super Jack!
Všichni jsme byli natěšený a bylo to na nás vidět.
Lidi ve vlaku nás nejspíš proklínali, ale nám to bylo fuk. Jeli jsme si to užít.
Kdoví, kdy se to bude opakovat.
Já dobře vím, že mé srdce bije jen pro Anglii.
Milá Caroline!
Těšil jsem se, až už tam budu.
Počítal jsem, že na ten lupen padne měsíční vejplata.
Říkal jsem si, že když vytáhnu dva tácy liber
a zamávám jima někomu před ksichtem, přece mě nepošle do háje.
Lístky stály i několik tisíc. Tolik jsem do toho poslat nehodlal.
Radši tam pojedu jen tak zapařit.
Harry Maguire!
Má rád vodku a taky Jägera.
Hlavu jak pátrací balon.
Mazec, kámo.
Prostě lemtání, fandění,
zpívání, úsměv na tváři, všude červená a bílá.
Už abych tam byl.
Chci tu dál sedět, pít piva, co hrdlo ráčí.
Prosím, já ještě nechci domů.
Člověk cítil národní hrdost, pospolitost.
Cinkne to, cinkne to.
Fotbal se vrací domů!
Vrací se domů!
Když jsem vylez nahoru po schodech
a měl Wembley Way jako na dlani,
říkal jsem si: „Ty vole.“
Prosím, já ještě nechci domů.
V 10:30 jsem čekal mrtvo, ale byl to jeden velkej mejdan.
Milá Caroline!
Teď je mi poprvý fakt fajn!
Tak fajn!
Dorazil jsem na místo a došlo mi, že zažiju Anglii ve finále na Wembley.
Všichni jsme z toho měli hroznou radost.
Pracoval jsem už všude možně, ale tohle pro mě bylo
první pracovní fotbalové utkání.
Radši bych jen fandil.
Sháněl jsem vstupenku, ale byly předražené.
Jako sekuriťák jsem na ni neměl. Nemohl jsem si to dovolit.
Šnůrku Euro 2020 už nikdy neseženete.
Necháte si ji na památku, abyste mohli jednou dětem vyprávět,
že jste u toho kdysi byli, kdyby vám nevěřily.
Mohly by říct: „Kecáš, tati. Vymýšlíš si.“
„Ne, fakt jsem tam byl. Podívejte.“
Jestli Anglie vyhraje, chci u toho být.
Chci slyšet ten rachot. Chci vidět, jak zvednou trofej nad hlavu.
Třeba už ten úspěch nikdy nezopakuje.
Je to tady. Jak se cítíte? Upřímně.
Jste nervózní? Tohle je Euro GameDay Live.
Anglie proti Itálii na stadionu ve Wembley.
Cinkne to?
Anglie jim dá na prdel! Cinkne to!
Anglie vyhraje 2:1.
Kdo dá vítězný gól?
Kane a Sterling.
Dneska vyhrajeme 2:1!
Anglie, do toho!
Tak schválně.
Finále je konečně tady. Bude to památný den.
Strávila jsem pět týdnů v přípravném kempu Anglie.
Každý den jsem točila reportáž pro rádio.
Pro sportovní redaktorku je to splněný sen.
Když mi to nabídli, musela jsem se štípnout.
- Mám zazpívat? - Proč ne? Přidáme se.
Jste v dobré společnosti.
Šlapali jsme do toho od prvního vysílacího dne.
Jedna k druhé!
Tady má!
Tady tvá!
Milá Caroline!
Občas jsem zapomínala, jak mladí ti hráči vlastně byli.
Hráli za dospělé, ale svým způsobem byli ještě kluci.
Bukayo Saka byl puberťák, ale každé ráno se musel
obléknout do anglických barev a zavděčit se celému národu.
Vážně? Tvrdíte, že dá v tréninku víc gólů než já?
Docela to šlo. Kolik gólů jsi nakonec dal?
- Kolik ty za letošek? - Už musím.
Přesto bylo cítit, že jde o výjimečné osobnosti.
Já byla třeba vedle z Marcuse Rashforda Z toho vyloženě něco vyzařovalo.
Milion tři sta tisíc anglických dětí bude moct využívat poukázky
na školní obědy zdarma i během prázdnin.
Jde o iniciativu fotbalisty Marcuse Rashforda.
To, jak se hráči rvali za to, čemu věřili, o týmu leccos vypovídalo.
Cíl byl jasný: vyhrát Euro.
Ale nešlo zdaleka jen o to. Chtěli v lidech probudit národní hrdost.
Šťastným a slavným!
8 HODIN 30 MINUT DO VÝKOPU
I když třeba nemáte vstupenku, už jen přijet sem do Wembley
a zažít tu atmosféru rozhodně stojí za to.
Nedivím se, že je tu hlava na hlavě.
Jedna velká párty.
Byl jsem první radní městské části Brent na místě.
Chtěl jsem si to tam projít, podívat se na místa,
která zajišťujeme, a zjistit, co je ještě potřeba.
Wembley!
Lidi přijížděli vlaky a metrem už opilí.
Obchody s alkoholem měly žně.
- Čum na frontu před Tescem. - Dlouhá jako prase.
Anglie!
Pilo se ve velkém.
Přitom finále začínalo až v osm večer.
Prosím, já ještě nechci domů.
Nechci tvrdnout v práci.
Chci tu dál sedět, pít piva, co hrdlo ráčí.
Ještě nechci domů.
Fotbal bez piva není fotbal.
Teda je, ale jen slabej odvar.
Asi jako když běháte bez běžeckejch bot. Není to ono.
Fotbal si můžete užít i bez piva, ale s ním si ho užijete víc.
Připadá vám zajímavější.
- Chci slyšet es! - Es!
- Chci slyšet ká! - Ká!
- Chci slyšet o! - O...
Dáme si disko!
Lidi si to přijeli užít.
Naskytla se jim příležitost být součástí něčeho úžasného.
Za covidu museli tvrdnout doma, ale teď mohli konečně upustit páru.
Já nechci domů.
Prosím, ještě nechci domů.
Nechci tvrdnout v práci.
Během lockdownu
jsem byl většinu času zalezlej v posteli.
Děsně mě to ubíjelo.
Věčně jsem měl... depky.
Štvalo mě, že musíme furt trčet doma.
Jsme přece lidi.
Máme běhat venku.
Jinak nás to doběhne.
Nahromadilo se to v nich, chtěli se pořádně...
vyřádit.
Harry Maguire!
Má rád vodku a taky Jägera.
Hlavu jak pátrací balon!
Jsme z toho na větvi. A to ani nemáme lístky!
- Chcem se bavit. - Máma si myslí, že jsem v Goringu.
Ale vyrazil jsem do Wembley a nelituju.
Mami, jestli mě vidíš, promiň.
WEMBLEY WAY JE TOTÁLNÍ ÚLET
VŠICHNI KOLEM VYTAHUJOU PTÁKY
SOUTĚZ O NEJHEZČÍ PENIS!!! ITÁLIE / ANGLIE
Wembley Way s kámoši,
dlouhé hodiny popíjení na sluníčku při čekání na historické finále.
Všichni se zkrátka chtěli pořádně blýsknout.
SVĚTLICE DO ZADNICE!!!
POCHODEŇ VZPLÁLA
ROCKET MAN TROCHU JINAK
PROSTĚ BOMBA!!!
Raz, dva, tři čtyři! Harry Maguire!
Všichni byli jako pominutý.
Řvali jak na lesy. „Zlejskáme se!“ Chápete, ne?
Fotbal se vrací domů.
Celý národ je hrdý, že se Anglie probojovala až do finále.
Teď je to na Garethu Southgateovi.
V sestavě má plno kvalitních hráčů. Hlavní je vymáčknout z nich maximum.
Uvidíme, jestli bude hrát na tři obránce, nebo zůstane u čtyř.
Nezbývá než mu věřit.
VÝCHODNÍ LONDÝN
Od rána jsem nedokázal myslet na nic jiného,
než že uvidím Anglii ve velkém finále.
Přemýšlel jsem, jestli si tu výhru necháme zase utéct.
Dodnes si pamatuju, jak Michael Owen skóruje za Anglii
a táta vedle mě řve:
„Pošli to. Co děláš? Pošli to.“
Michael Owen proti argentinské obraně.
Michael Owen!
Táta šílel, ségra jakbysmet.
Máma na nás z kuchyně řvala, ať slezem z gauče.
Od té chvíle jsme každé mistrovství vyvěšovali anglickou vlajku.
Někteří „neběloši“ nás asi měli za nácky, ale byli jsme jen pobláznění Asiati.
V dospělosti jsem si zvykl,
že v očích některých lidí zkrátka nejsem Angličan,
protože nejsem běloch.
A když teda nejsem „Angličan“, proč Anglii tak fandím?
Narodil jsem se v Midlands, tak mi polibte prdel.
Ale když se objevil tenhle výběr s hráči z různých etnik,
kteří táhli za jeden provaz,
přišlo mi, že to Anglii sjednotilo.
Těšil jsem se, že vyrazím do Wembley
a budu u toho.
8 HODIN 15 MINUT DO VÝKOPU
Stáli jsme na Wembley Way, pozpěvovali a pořvávali.
Najednou jsem viděl autobus a chtěl jsem se ukázat.
Všichni mě hecovali, ať na něj vylezu.
Házeli mi pivka a já je chytal.
Když jsem chytil, radovali se. Když ne, byli smutní.
TAKHLE TO TU VYPADÁ...
Točili si mě a já si připadal jako frajer.
Byl to skvělej pocit.
Zbouráme se!
Po nějaký chvíli ke mně začali lézt ostatní a já usoudil,
že už jsem si svou chvilku slávy užil a měl bych to tam uvolnit.
Cinkne to!
- Cinkne to! - Cinkne to!
Lidi nechápou, proč se furt culím.
Člověk se musí usmívat.
Radujte se, bavte se. Nikdy nevíte, kdy se to pokazí.
Jen pro Anglii.
Já dobře vím, že mé srdce...
Já i můj tým jsme byli na místě.
Dohlíželi jsme na dav.
Zajištění bezpečnosti široké veřejnosti na stadionu
i mimo něj pár hodin před zápasem
je naprosto klíčové.
Stál jsem na Olympic Way
a sledoval, jak se to začíná zvrhávat.
Nejseš nadšenej, co?
Harry Maguire.
Hlavu jak pátrací balon!
Tou dobou už byla řada lidí pod vlivem.
Drogy tam jely ve velkém.
A jestli to někomu přišlo špatné,
bylo zřejmé, že bude hůř.
5 HODIN 45 MINUT DO VÝKOPU
Nechci tvrdnout v práci.
Chci tu dál sedět, trochu si šňupnout.
Prosím, já ještě nechci domů.
Jak to dopadne a kdo rozhodne?
Dopadne to...
Jestli ještě jednou do mejch kámošů strčíš,
vezmu špagetu a uškrtím tě na ní.
Neteče mu krev z nosu?
Vypadá to tak.
VÝHRA, NEBO PROHRA, DEALEŘI KOKAINU SI MNOU RUCE
FANOUŠCI SI ČISTILI ZUBY KOKSEM!
Je to tu masakr.
Vzduchem lítají plechovky, balony.
Nemá to konce. Nic takového jsem nikdy nezažil.
Ale taky jsem nikdy nezažil Anglii ve finále.
Jen finále poháru, finále play-off o Premier League,
kdejaké další finále...
Začínalo to zavánět katastrofou.
Lidi házeli do vzduchu lahve a plechovky.
Plné piva, prázdné,
bylo jim úplně jedno,
kam dopadnou a jakou nadělají paseku.
UŽ NÁM TO ZAČÍNÁ
Před Občanským centrem Brentu jsme museli zřídit
improvizovanou ošetřovnu.
Živě si pamatuju ta zranění od střepů.
Všude krev, obvazy, lidi, co se snaží raněné ošetřit.
Připadal jsem si jako ve válečné zóně.
Z velína jsme viděli lidi pod vlivem,
jak hazardují s vlastními životy.
Policistů bylo tehdy na místě poměrně málo.
Potřebovali jsme pomoc, abychom ten dav zvládli.
Vždycky jsme doufali, že se Anglie probojuje až do finále.
Ale všechny ty výtržnosti
ten ohromný úspěch zcela zastínily.
Stojím tam a říkám si: „Kde je policie?“
Policie tam byla, ale jen městská.
Posily měly dorazit ve tři odpoledne.
Tak to bylo domluvené.
Předpokládalo se totiž, že největší frmol bude
opět v centru Londýna jako v průběhu celého šampionátu.
Takže se soustředili primárně na tu oblast.
Jenže v den finále
to bylo mnohem vážnější v samotném Wembley.
Největší starost nám dělali fanoušci bez vstupenek
postupující směrem ke stadionu.
Pořád jich přibývalo,
takže jsme potřebovali policejní podporu dřív.
Dorazili jsme do Wembley, vystoupili z vlaku
a na nádraží se nedalo hnout. Prostě hlava na hlavě.
Raz, dva, tři, čtyři!
Harry Maguire!
Nikde kolem žádní Italové.
Ten dav nás dočista obklíčil.
Strčte si ty nudle do prdele!
Strčte si ty nudle, ty italský nudle...
Strčte si ty nudle do prdele!
V tu chvíli jsem poprvé cítil nebezpečí.
Když jsem dorazila před stadion,
uviděla jsem příšernou spoušť.
Rozbité semafory, poničené lampy a stromy.
Jako by tam vybuchla bomba
a rozletěla se do všech stran.
Ve Wembley jsem byl už mockrát, ale tohle bylo jako...
Jako výjev z Války světů. Jinak to říct nejde.
Sešel jsem po schodech a říkal si:
„Je to Wembley? Takhle to tady normálně nevypadá.
Co se stalo? Neříkejte mi, že všichni mají lístek.“
Další spousta fanoušků byla na cestě.
Jak se těma všema lidma proderou?
Policie vyslyšela naši žádost o dřívější vyslání posil,
takže nakonec dorazily už před třetí.
Jenže tou dobou byla spousta těch problémů a prohřešků
už v plném proudu a nabíraly na obrátkách.
Šlo o velmi hustý dav lidí pod vlivem ve stísněném prostoru.
Všichni doufali, že až se otevřou brány stadionu,
napětí opadne a situace se uklidní.
Kvůli mistrovství muselo být přilehlé okolí stadionu uzavřeno.
Souvisela s tím řada kontrol,
takže lidi nemohli jen tak vyjít schody,
ukázat vstupenku a projít turnikety.
V půl páté se tento prostor otevřel
a začali se do něj vpouštět lidi.
První kontrola probíhala pod Olympijským schodištěm.
Když pustili chlapa přede mnou,
okamžitě nasadil takový vítězoslavný výraz.
Měl hroznou radost.
Hned kámošům říkal: „Oni mě fakt pustili. Vyšlo to!“
A chlubil se nám falešným lístkem.
Fanoušků bez lístku bylo tolik,
že sekuriťáci a pořadatelé neměli nárok.
SHÁNÍM JEDEN LÍSTEK
Věděl jsem, že si to nemůžu nechat ujít.
Řekl jsem si, že se projdu po levý straně Wembley Way
a každýho, koho potkám, se zeptám, jestli neprodává lístky.
Ale přišlo mi, že jsou všichni nahluchlý.
Přijel jsem připravenej obětovat dva a půl litru za to,
abych mohl na staďák.
A nakonec reálně hrozilo, že ten zápas ani neuvidím.
Najednou nám nad hlavami začaly létat flašky a plechovky.
Při první jsem si říkal, že se jen někdo nechal unést,
ale pak začaly létat další.
Stáli jsme tam s Mayou v obležení anglických fanoušků.
Báli jsme se. Ukazovali nám fakáče.
Začínali být dost agresivní a hrubí.
Myslel jsem jen na to, že musím dceru ochránit.
Pak jsme zahlédli hlouček Italů,
kteří na nás volali:
„Co tam stojíte? Pojďte! Přece tu nebudete sami! Pojďte!“
Jak viděli mou dceru, hned ji obestoupili.
A já jsem jí ruksakem chránil obličej.
Dál jsme pokračovali s nimi.
Maya šla takhle se svěšenou hlavou a my ostatní jsme ji chránili.
V tu chvíli jsem si začal říkat, jestli jsem coby rodič neudělal chybu,
že jsem ji tam s sebou bral.
Jakmile nás zahlédli policisté, obestoupili nás a pokračovali s námi.
Šel jsem tam s tchánem. Byl sice zdravý, ale bylo mu už 70.
Když jsme došli pod schodiště,
jen jsme žasli.
Jak se prodereme takovou hromadou lidí?
Wembley Way okupovaly tisíce fanoušků bez vstupenek.
Nebylo tam dost sekuriťáků, pořadatelů
ani policistů, a přitom se měly každou chvíli otevřít turnikety.
Všichni lidi v tom davu věděli,
že je na stadionu kvůli covidovým omezením 23 000 volných míst.
Výsledkem byla pořádně třaskavá směs.
Kdybych byl v tu chvíli jedním z pořadatelů,
měl bych pěkně nahnáno.
Kámoši mě připravovali na to, že dostanu na budku.
Co se dá dělat. Říkali mi to všichni.
„Jestli to Anglie projede, jseš mrtvej.“
No co, stejně tam budu. Nenechám se odradit.
Při pohledu na Olympic Way
mi bylo jasné, že plno těch fanoušků
nemá vstupenku.
Byli oproti nám v přesile.
Pro Anglii to byl fotbalový svátek.
Když jednáte s fanoušky, kteří už možná nic takového
znovu nezažijí...
musíte být mimořádně opatrní.
VYDRŽTE! BRZO TO CINKNE!
DECLAN RICE JE MŮJ HRDINA
Když tým odjížděl do dějiště finále,
měla jsem na krajíčku.
Ta podpora a láska byla neskutečná.
Nejhezčí na tom bylo, jak to lidem opětovali.
Týden co týden nám dělali ve vysílání radost.
A najednou bylo na nás, abychom ukázali, jak moc si toho vážíme.
Běhal z toho mráz po zádech.
Ty jo. Nezdá se mi to?
Obrátil jsem se na jednoho z pořadatelů a říkám mu: „Mému tchánovi je 70
a mám o něj strach. Tady jsou lístky. Můžete nás prosím pustit?“
Naštěstí nám vyhověl a my mohli pokračovat k turniketům.
Když jsem se chystal naskenovat mobil,
ohlédl jsem se, jestli je tchán pořád za mnou, ale nebyl.
Místo něj tam stál nějaký mlaďoch v dresu Anglie.
Říkám mu: „Co to zkoušíš?“ A on: „No tak, dám ti dvacet liber.“
Říkám mu: „Jsem tu s tchánem a potřebuju, aby šel se mnou.
tak laskavě odpal.“
Nebývám agresivní, nikdy jsem se nepopral,
ale nakonec jsem ho musel rázně poslat do prdele.
Na fotbale běžně někdo proklouzne
a dostane se na stadion načerno.
Ale většinou vám nestojí v cestě tolik kontrol,
takže stačí utrousit něco jako:
„Jen se tu porozhlídnu. Můžu nakouknout?“
Napadlo mě, že když to dobře naplánuju, mohl bych se protáhnout.
OPERACE PENETRACE ZAČÍNÁ
PROTÁHNEM SE NA WEMBLEY. KDO SE PŘIDÁ?
Rooney!
Najednou slyším opodál lidi řvát: „Rooney!“
Tak koukám všude kolem.
Rooney!
Natočil jsem si s Rooneym video.
Hrál za Manchester United, kterej zbožňuju.
Přemejšlel jsem, jestli přišel
speciálním vchodem pro VIP nebo pro hráče a novináře.
Ze zvědavosti jsem se vydal tou samou uličkou
a po chvíli se přede mnou
otevřel obrovskej prostor.
Nalevo jsem viděl obří schody, co vedly ke staďáku.
Vyšel jsem nahoru k hloučku lidí, co řvali: „Tak co? Jdem na to?“
Hned mi došlo, co mají za lubem.
Sledoval jsem ve velíně obrazovky
a někdo najednou zařval:
„Španělské schodiště! Jsou tam!“
Okamžitě jsem se otočil a vidím,
jak se ti lidi hrnou dovnitř.
Bezohledné chování rázem přerostlo v násilí.
A sakra.
Panebože. Ty kráso.
Vetřel jsem se mezi ně.
A když jsme byli nahoře, začali padat jak hrušky.
Masakr. Na někoho jsem dupnul
a překutálel se přes něj,
abych na něm nestál plnou vahou.
Snažil jsem se bejt trochu ohleduplnej.
Moc jsem nevnímal, co se děje kolem, i když to bylo celkem ostrý.
Soustředil jsem se na svou vlastní pidi misi.
Ostatní mi bylo ukradený.
Udělal bych cokoliv, abych se na ten zápas dostal.
Najednou vidím pořadatele na zemi. Někdo ho povalil.
Sleduju to a doufám, že se hned postaví a nezůstane ležet.
Další leží na zemi déle, než by bylo zdrávo.
Slyším, jak tým povolává zdravotníky.
V tu chvíli jste jako opaření. Nechápete, co se to sakra děje.
Když jsem se přes ty lidi prodral, dělal jsem mrtvýho brouka.
Jiný lidi kolem řvali: „Jo! Jsme tady!“ Běhali jak postřelený.
Ale tím akorát dávali najevo, že se tam vetřeli.
Já šel radši hezky na pohodu.
A najednou koukám, že jsem před staďákem.
Prošli méně střeženým vchodem u Španělského schodiště.
Tihle fanoušci bez vstupenek teď stáli před stadionem,
obcházeli ho a hledali, kudy by proklouzli.
V tu chvíli jsme se rozhodli uzavřít turnikety.
Ještě nikdy jsme to neudělali. Nebylo třeba.
Ale právě se stalo něco nečekaného.
Museli jsme je uzavřít, uklidnit situaci
a zajistit, aby všichni věděli, jaké hrozbě čelíme.
Říkal jsem si, že se muselo stát něco vážného.
Napětí narůstalo. Lidi chtěli dovnitř, měli lístky.
My tam stojíme, všichni na nás řvou a začínají být agresivní.
Řvou: „Proč nás ignorujete?“ Tak jim říkám: „Máme svázané ruce.
Stadion byl uzavřen. Nemůžu vás pustit. Nemám to jak udělat.“
„To si děláš prdel! Až mě pustí, rozmlátím ti hubu!“
„Neser, ty pakoši zasranej!“
Na nadávky jsem zvyklý. Slyšel jsem jich hodně.
Zabolí to, ale při téhle práci se nesmíte nechat vyvést z míry.
Jak dáte najevo slabost, lidi toho využijí.
Když jsem procházela kolem jižní části stadionu,
situace už byla kritická.
Všichni ti fanoušci se nacházeli mezi ochozy stadionu a vnější zdí.
Kvůli tomu uzavření jich tam uvízlo možná přes tisícovku.
Shlukovali se a chtěli pustit dovnitř.
Najednou jsem se ocitla
v obležení převážně urostlých mužů.
Sama měřím jen 150 centimetrů,
takže jsem měla nahnáno.
Mohlo to dopadnout hodně špatně.
V duchu jsem prosila, ať se nikomu nic nestane.
Najednou před vámi stojí obří dav, který se chce dostat na stadion.
Snažíte se předejít umačkání.
Když se nachází tolik lidí
na tak omezeném prostoru, hrozí vážná zranění.
V zájmu bezpečnosti většiny
jsme uvedli turnikety znovu do provozu.
AKTIVOVAT TURNIKETY
Konečně jsme se dostali až ke vchodu.
Nápis zasvítil červeně a pak píp! Turniket se neotvíral.
Nechápal jsem, co se děje.
Jeden pořadatel mi běžel zkontrolovat vstupenky
a řekl, že jsme ve špatném sektoru.
„Ale já jsem Ital. Jak je možné, že mi prodali vstupenku
do sektoru anglických fanoušků?“
Řekl jen: „Pardon, já s tím nic nezmůžu.“
Vzduchem pořád lítaly plechovky s pivem,
měl jsem s sebou dítě. Nebylo to bezpečné.
Tak jsem pořadatele usilovně prosil.
Ale řekl jen: „Místa máte tamhle, tak běžte.“
Jakmile jsme vystoupili z fronty,
byli jsme jediní dva Italové postávající před stadionem.
V tu chvíli mi zatrnulo. Do hajzlu.
Stál jsem u klubového vchodu zboku stadionu
a dohlížel na příjezd hostů z řad UEFA.
Utvořil se tam velký dav lidí, kteří chtěli dovnitř.
U klubového vchodu bylo natřískáno. Neskutečný nával.
Dal jsem se tam do řeči s nějakým tátou, co bral své dvě dcery
poprvé v životě na fotbal.
Byl hrozně nadšenej. Oba jsme to prožívali stejně.
On vyrazil na fotbal s rodinkou
a já s partou kámošů.
A v tu ránu se to celé zvrtlo.
VLOUPAT SE SEM JE FAKT HRAČKA
PRVNÍ FINÁLE V ŽIVOTĚ. DĚLEJTE, CO JE TŘEBA!
Stál jsem kousek od toho plotu.
Nějakých třicet čtyřicet lidí s ním najednou začalo lomcovat,
aby ho rozhoupali a strhli.
Už padá. Padá, že jo?
Do hajzlu!
Ježiši! Strhli ho!
To ne!
Ježiši!
Do hajzlu.
Najednou se dovnitř řítila lavina lidí
a ti, co zůstali ve frontě, se začínali bát.
Ten táta se snažil ochránit své dcery před láhvemi, co létaly vzduchem.
Dovnitř se hrnuly tisíce rozdivočelých lidí.
Museli jsme dál stát ve frontě, zatímco všude kolem propukalo šílenství.
Ty koně jsou tam úplně na prd.
Naběhněte do nich. Dělejte. No tak!
Jo.
- Ať do nich naběhnou. Oni uhnou. - Do hajzlu.
Pomáhal jsem, jak jen to šlo.
Snažili jsme se ten plot zase postavit.
Ale jak jsme ho na jednom místě zvedli, spadl někde jinde.
Dobrých 45 minut jsme hasili požár na mnoha místech naráz.
Žádná ochranka ani policie. Bylo to v režii fanoušků bez vstupenek.
Jak se to vyřeší? Kdy přestanou?
Kdy to policie uklidní?
A dočkáme se vůbec toho, kvůli čemu jsme přijeli?
Chceme vidět Anglii vyhrát finále Eura.
Viděli jsme davy na Olympijském schodišti, tak jsme tam s klukama zamířili taky
a procházeli se kolem stadionu.
Plno lidí běželo na stadion.
Dost z nich nejspíš nemělo v plánu se tam vloupat.
Ale nechali se strhnout atmosférou.
Viděli to dělat ostatní, tak si řekli, že to zkusí taky.
Ani jim nedošlo, že je přemohl adrenalin.
Mohli to líp ukočírovat. Tohle bylo asi přes čáru.
Před každým turniketem u vstupu do areálu
stáli jeden nebo dva pořadatelé.
A za turniketem
ještě jeden další.
Takže na jeden turniket byli vždycky dva až tři.
Ale protože se tam cpalo tolik lidí,
sekuriťáci tu a tam odběhli
pomoct někomu z kolegů.
A v tu chvíli turniket nikdo z ostrahy nehlídal.
Popad jsem někoho za triko a říkám: „Kámo, jdu s tebou.“
Šel jsem za ním a protáhnul se dovnitř.
Vtom se sekuriťák vrátil
a čapnul toho borce, co mě protáhnul.
Já ho obešel, odkráčel jsem jakoby nic
a s každým krokem jsem se modlil, aby mi to prošlo.
Už jsem byl dost daleko. Cítil jsem v žilách adrenalin.
Byl jsem úplně v rauši.
Došel jsem až na tribunu a říkal si: „Ty kráso.
Já to dokázal. Nestálo mě to ani libru a jsem tady.“
Mazec.
Co musíme udělat, abychom dnes Itálii porazili?
Řeknu ti, jak to vidím já.
Dávám týmům vždycky seznam toho, co musí splnit,
aby vyhrály mistrovství.
Ideálně dvakrát až třikrát v turnaji udržet čisté konto.
Už před prvním zápasem jsem říkal, že Harry Kane musí mít dobrou formu.
A posledním bodem,
na který by dnes mohlo dojít,
je vyhrát penaltový rozstřel.
Doufejme, že na penalty nedojde
a Anglie vyhraje v základní hrací době.
Najednou ve velíně slyším slovo,
co mi v hlavě znělo několik měsíců potom:
„Průlom!“
Na obrazovce vidím zástupy lidí, kteří si klestí cestu na stadion.
Cinkne to!
Nic takového jsem v životě neviděl.
Tahle horda zombíků postupovala dál, zakopávali o ostatní, šlapali po nich.
Šílenost.
Ty zasranej zmrde!
Docházelo k potyčkám mezi těmi, co se dovnitř dostali právem,
a těmi, co tam neměli co dělat.
Strhla se ohromná mela.
Naser si!
Běž do prdele!
Přímo do ksichtu! Dej mu!
Proč nic neděláš?
Kdybych tam mezi ně naběhnul,
asi tu dneska nesedím.
Radši jsem jim šel z cesty a opřel se vší silou do dveří.
Tlačil jsem, co to šlo. Nic.
A zničehonic se jako zázrakem konečně zabouchly.
Milá Caroline!
Teď je mi poprvý fakt fajn!
Tak fajn!
Ani bych nečekal,
že ten pocit v sobě mám.
Sedli jsme si na svá místa a v tu ránu
jsme viděli vyloženě mraky lidí, kteří tam vtrhli
tím samým vchodem, kterým jsme přišli my.
Přeběhli přes celý stadion až k našim sedačkám.
Valilo se jich pořád víc a víc.
Doufal jsem, že mi to místo nikdo nezabere.
Ale když jsme si šli pro pití, stalo se.
Říkám tomu chlapovi: „Lístek mě stál 500 liber. Pusť mě.“
A on na mě: „Fakt? Ty máš lístek?“
„Jasně že mám.“ Otočil se na kámoše a říká:
„Hej, tihle dva museli platit,“ a začali se smát.
Začali nám líčit jak jich asi 10 nebo 12 přijelo minibusem
s tím, že se na stadion vloupají a vyšlo jim to.
8 MINUT DO VÝKOPU
Plno z nich se dostalo až na stadion a rozuteklo do všech stran.
Důležité bylo se s tím smířit a přijmout, že vyhráli.
Ale spousta jich pořád byla v areálu před stadionem,
hlavně pod Olympijským schodištěm.
To byla velká hrozba.
Turnikety už nebyly potřeba, tak jsme je začali odstavovat.
Přicházeli už jen opozdilci. Na ty je systém připraven. Zavřeme to.
Když spustila národní hymna, přeběhl mi mráz po zádech...
Otřepaná fráze, ale fakt jsem to cítil. Dostane vás to. Těžko se to popisuje.
Byl jsem natěšený, že už to konečně začne.
Hymnu jsme všichni slyšeli tisíckrát, ale ne za takovýchto okolností.
Všichni ti fotbalisti ji zpívají s námi a za chvíli se rozběhnou
a zkusí pro naši zemi vyhrát mistrovství.
Když hymna dohrála, před stadionem stálo pořád 6 000 lidí.
Dobře věděli, že se blíží výkop a musí se dostat dovnitř.
Všichni na schodišti se začali tlačit dopředu.
V tu chvíli policie vytáhla obušky a odhodlaně proti nim vyrazila.
Byla připravená konat a rázně zasáhnout.
Ale zastaví je?
Dokáže jim zabránit v postupu?
Všichni máme v paměti hrdiny z roku 1966,
ale to už je dávná historie.
Výběr Garetha Southgatea
se nyní pokusí rovněž zapsat do dějin.
Celá Anglie táhne za jeden provaz.
Ale Itálie bude hodně tvrdým oříškem.
Manciniho výběr už tři roky neprohrál.
VÝKOP
Itálie vykopává
a finále mistrovství Evropy 2020 je zahájeno.
Zápas konečně začal. Dočkali jsme se.
Vzpomínám si, jak se míče ujal Luke Shaw.
A tady je Luke Shaw!
Rázem jsem byl na vrcholu blaha.
Měl jsem tam kámoše.
Začali jsme do sebe vrážet,
padali jsme na zem a smáli se.
Bylo to boží.
Bylo to jako sen, ale fakt se to dělo.
A já byl u toho. Prostě úžasný.
Naprostá noční můra.
Nikdy by mě nenapadlo, že si necháme tak rychle dát gól.
Ale byl to teprve začátek. Stát se může cokoliv.
Forza Italia!
Chiesa vyráží vpřed.
A pálí! Pickford se jen ohlédnul.
Pak ale všem došlo, že nemáme zdaleka vyhráno.
Atmosféra na stadionu zhoustla, napětí se dalo krájet.
Italové se postupně dostávali do hry.
Skoro se mi ulevilo, že už se pískal poločas,
protože hrozilo, že nám brzy dají gól.
Viděli jsme to na všech obrazovkách.
Obrovský dav lidí
proti zástupu policistů.
„Proč se to děje?“
Kdykoliv jsme s policií komunikovali, říkali jen: „Beze změny. Stojí na místě.“
Běžte pryč! Rozejděte se.
Na velké obrazovce vidíte, co se zatím událo.
O poločase se Maya krčila na sedačce a já jí říkám:
„Pojď, zkusíme se dostat k italským fanouškům.“
Všiml jsem si pána, který působil hodně důležitě,
tak mu říkám: „Prosím, jsme Italové. Házejí po nás piva.
Nic z toho nemáme.
Rádi bychom fandili s Italy.“
Řekl jen: „Pojďte za mnou.“
Tak jsme šli a najednou jsme měli zase hřiště jako na dlani.
Byli jsme u svých. Měli jsme radost.
45. MINUTA ITÁLIE 0:1 ANGLIE
V druhém poločase předvedli Italové učebnicovou obranu.
V tu chvíli všem došlo, že nemáme nic jisté.
Vedli jsme, ale začínali jsme se bát o výsledek.
Přichází centr a nebezpečí pro Anglii.
A Bonucci dává gól!
Itálie–Anglie 1:1.
Že teď už vyhrajem?
Snad jo.
Fandi, Mayo!
Italia!
Když vám dá soupeř gól doma na Wembley, je to příšerný pocit.
Ten hluk vás úplně obklíčí a nejde mu uniknout.
Nechali jsme Italy srovnat.
Najednou bylo po euforii. Báli jsme se o výsledek.
Napětí se stupňuje.
Stačí drobnost.
Každé zaškobrtnutí, každá chyba, každá špatná přihrávka může být fatální.
A finále mistrovství Evropy dospělo do prodloužení.
Itálie útočí.
Míč je pořád ve hře, ale letí mimo.
V druhé polovině prodloužení Itálie nadále dominovala,
ale nemohla dát gól.
A pár sekund před závěrečným hvizdem se Southgate rozhodl naposledy vystřídat.
Poslal na hřiště Rashforda a Sancha.
Zjevně čistě kvůli penaltám.
Bylo to veledůležité rozhodnutí.
Museli v tréninku sázet jednu za druhou,
protože jinak to byli ještě zelenáči.
Rozhodčí ukončuje prodloužení. Rozhodnou až penalty.
Co se to tu děje?
Nepustí nás dovnitř.
- Vždyť nemáte lístky. - Já vím.
Tak co chcete?
Sleduju ty lidi před stadionem.
Jestli Anglie vyhraje, budou chtít dovnitř,
aby viděli, jak hráči zvednou trofej.
To ale nemůžou. Stadion je uzavřen.
A já mám na triku bezpečnost 67 000 lidí.
Kvůli jejich bezpečnosti musím před koncem zápasu otevřít východy.
Jenže venku postává dav 6 000 lidí,
kteří když uvidí, že je otevřeno a uslyší, že Anglie vyhrála,
možná naběhnou dovnitř.
To už nejsou fotbaloví fanoušci.
Nevím, co jsou ti lidé zač, ale proklestí si cestu na stadion.
Tedy v případě, že Anglie vyhraje.
Nejbezpečnější by bylo, kdyby prohrála.
Kdo má pevnější nervy?
Anglie musí opět čelit penaltovému rozstřelu.
Říká se, že penalty jsou loterie, ale to je blbost.
Je to umění vyžadující velké nadání. Musíte umět ustát nepředstavitelný tlak.
PENALTY ITÁLIE 1:0 ANGLIE
Na kopání penalt musíte mít koule.
Stát se může cokoliv. Kdekdo ten tlak neustojí.
Zvlášť ve finále před domácím publikem.
Od půlící čáry k desítce je to slušná štreka.
Bože, prosím. Je mi fuk, kdo se trefí a kdo ukopne,
koho budem opěvovat.
Hlavně ať vyhrajem.
Gól. Je srovnáno.
PENALTY ITÁLIE 1:1 ANGLIE
Chytá!
Anglie jde do vedení.
ITÁLIE 1:2 ANGLIE
Na řadě je Bonucci.
Je to 2:2
a míč si rovná...
Marcus Rashford.
Marcus Rashford za Anglii.
A trefuje tyčku!
Diváci byli jako opaření.
PENALTY ITÁLIE 2:2 ANGLIE
Anglie musí dát gól, aby udržela krok.
Na řadě je Jadon Sancho.
Anglie je na pokraji prohry.
Musíš, Pickforde. Teď to musíš čapnout.
Dokázal to!
Nový impuls.
Zase věříte, že to klapne.
Přišel záblesk naděje. Stačí proměnit další penaltu
a jsme zpátky ve hře.
Bukayo Saka jde na věc.
„Hlavně to tref. Čert vem nějakou výhru. Tref to pro své vlastní dobro.“
Bukayo Saka,
může ve svých 19 letech...
udržet anglický sen při životě.
UEFA EURO 2020 vyhrává Itálie!
Gareth Southgate míří přímo k Sakovi.
Očividně je z toho špatný.
Tohle jsme nechtěli.
Po skončení zápasu se spustil déšť.
V tu ránu se celý ten dav otočil.
Jako by všem přišla stejná zpráva.
Otočili se a šli pryč.
Je hrozné to říct, ale všem se nám ulevilo.
Nemělo by, ale bylo to tak.
V tu ránu se mi zhroutil celej svět.
Věřil jsem,
došli jsme až do finále, všichni táhli za jeden provaz,
a najednou to bylo v tahu.
Nálada se okamžitě změnila.
Nadšení vystřídal vztek.
Sám jsem Asiat a viděl jsem, jak tři černošští hráči minuli penaltu.
Otázkou nebylo,
jestli jim budou nadávat, ale kdy začnou.
ČERNÝ H**Y MINULY
Rasové urážky na konto černošských talentů našeho nároďáku.
UŽ TO NEHRAJTE.
Dokud se vám daří, je všechno zalité sluncem.
Ale stačí zaškobrtnout a končíte.
Je to tady zas.
DEJTE SI BANÁN
TÁHNĚTE DOMŮ.
Máma mi psala: „Dej vědět, až dorazíš domů.“
Pakoši lítali zleva zprava.
Lidi, kteří to nezažili, to těžko pochopí.
Radši jsem se na nikoho nedíval a hleděl si svého.
Nechtěl jsem omylem do někoho vrazit a dostat nakládačku.
Po skončení zápasu jsem chtěl odejít, ale všude se ozývaly rasistické pokřiky.
Lidi opouštěli stadion a nadávali jim
do černých hub a negroušů.
Nasadil jsem si kapuci a pokračoval v cestě domů.
SANCHO JE ZMRD
Včera po finále někdo zneuctil tuto nástěnnou malbu Marcuse Rashforda.
Fotbal je tak opět celospolečenským tématem.
VYLIŽ SI PRDEL, SRÁČI
Marcus Rashford se zasadil o změnu vládní politiky,
aby pomohl dětem z chudých poměrů.
A nástěnnou malbu, která vznikla na jeho podporu, někdo znehodnotil.
V tu chvíli se za svou zemi tak trochu stydíte.
Naprostá ohavnost.
Ty jo. Po tom všem, co pro lidi udělal.
Tušili jsme, že se to stane. Je to odpornost.
Marcus Rashford dělal všechno pro to, aby Anglie vyhrála a mohli jsme slavit.
A najednou ho všichni nesnášej a terorizujou.
Je to sprostý.
To, co teď cítím, nemá s fotbalem nic společného.
Jde o prachsprostý, do nebe volající rasismus.
Úplně zbytečný.
Barva pleti nerozhoduje o tom, jestli někdo dá, nebo nedá penaltu.
Co z toho jako máte?
Proberte se. Jste dospělý.
Zarazilo mě,
že se tolik lidí zachovalo otevřeně rasisticky.
Pracuji v Brentu, žiju v kosmopolitním prostředí
a tohle by mě ani ve snu nenapadlo.
Jen to podtrhuje, že každý žijeme ve své vlastní bublině.
A tihle lidi žijí mezi námi.
Zní to až zvláštně. Ale žijí tady, kazí naši společnost
a dennodenně negativně ovlivňují životy ostatních.
Sám jsem si kladl otázku:
„Co teď s tím? Co s tím uděláme?“
Snad hráči zaregistrovali
tu ohromnou podporu, které se jim od lidí dostalo.
TO SI ŘÍKÁTE FANOUŠCI?
MÁTE JIM TLESKAT
JSTE BOŽÍ
VEDLI SI SKVĚLE.
BUĎME HRDÍ
FANOUŠCI PŘI VÁS STOJÍ
JSTE FRAJEŘI
Všichni sdíleli obrázek,
na kterém byli ti, co nedali penaltu, vyobrazení jako tři králové.
BLAHOPŘEJEME!! #LASKA #ANGLIE #KRALOVE
HRDINA
JDEŠ NÁM PŘÍKLADEM
Je třeba vnímat,
jak se lidi Rashforda, Sancha a Saky zastali.
To je jasný důkaz sounáležitosti
a jednoty naší země.
Ta reakce mi určitě dodala naději.
Lidi dali na odiv svou lásku a podporu
a ukázali těm klukům, kteří mohli mít pocit,
že je všichni nesnáší, že to tak není.
Právě se stalo.
Marcus Rashford se vyjádřil ke včerejší prohře na penalty s Itálií.
Na sociální sítě napsal: „Kritiku mého výkonu beru,
ale za svůj původ se nikdy omlouvat nehodlám.
Dnešní reakce byly převážně pozitivní
a div mě nedohnaly k slzám.“
Ač to v danou chvíli posloužilo jako jakási náplast,
za mě...
to zdaleka nestačí.
Už jsem dost starý na to,
abych věřil, že výhra na mistrovství Evropy
vyřeší všechny nešvary anglické společnosti.
Euro nám dalo příležitost.
Příležitost se na nějakou dobu semknout.
Ale naše problémy nikdy vyřešit nemohlo.
Co si z toho máme odnést?
Že nás čeká ještě spousta práce,
než se něco změní.
Doufám, že to, co jsem ten den zažil, už nikdy nezažiju.
Pořád jsem se s tím nevyrovnal, protože to bolí.
Hodně to bolí.
Byli jsme svědky něčeho nevídaného.
Druhý den jsem se až divil, že se to obešlo bez obětí.
Bylo podle mě ohromné štěstí, že to nikoho nestálo život.
Bylo to naprosto nečekané a odporné.
Pořadatelé to zvládli vzhledem k okolnostem nad očekávání dobře.
Kamera zachytila fanoušky, jak překonávají zábrany
a vybíhají po schodech k národnímu stadionu.
Když jsem se druhej den vzbudil a zapnul zprávy na Sky Sports,
nekecám vám,
zrovna pouštěli
záznam toho chumlu fanoušků, ke kterýmu jsem se přifařil.
Tvrdili, že budou lidi trestně stíhat na základě kamerovejch záznamů.
V tu chvíli mi zatrnulo. Říkal jsem si: „Co jsem to udělal?“
Stydíte se za to?
Nestydím.
V roce 2020 jsme byli v jednom kuse zavřený doma.
Ven jsme si mohli jít akorát tak na chvíli zaběhat.
A lidi z vlády si mezitím v klidu pořádali večírky.
Proč bych se měl cejtit provinile?
Anglie mohla vyhrát první pohár od roku 1966.
To bych si nenechal ujít za nic na světě.
Pořád jsem přesvědčen, že Angličané jsou milí, otevření
a tolerantní vůči jiným lidem a kulturám.
Ale ten den jsme Anglii vnímali skoro jako nepřítele
kvůli tomu, jak se k nám její fanoušci chovali.
Svým způsobem jim ale můžu být vděčný.
Maya kdykoliv teď zmíní Itálii,
vždycky říká: „Ale tati, my Italové, my Italové...“
Když říkám, že je to víc než fotbal, pro mě to tehdy platilo.
A tohle je Maya! To je ale překvapení.
Co mi to neseš? Naši vlajku z toho zápasu.
WEMBLEY, ČERVENEC 2021 FOTBAL SE VRACÍ DO ŘÍMA
Vrací se do Říma.
To video, jak blbnu na autobusu, jsem hned nahrál na Facebook.
A táta mi pak líčil, jak během finále Eura 1996
vylezl na střechu jedné hospody ve Stanfordu.
Nejspíš máme to lezení v genech. Zdědil jsem to po něm.
Rád na to vzpomínám. Jednoho dne to budu ukazovat dětem.
Možná i vnoučatům.
Nic bych na tom neměnil.
Teda až na tu prohru.
A je to tady zas.
Anglie se pokusí probojovat na Euro 2024.
Podaří se jí konečně vybojovat titul mistrů Evropy?
Na Anglii jsem určitě nebyl naposledy,
protože ti hráči ani jejich trenér
mi nic špatného neudělali.
Míče se zmocňuje Marcus Rashford.
A dává gól.
Kdyby Anglie hostila mistrovství a postoupila do finále na Wembley,
určitě bych se snažil sehnat lístek.
Je to přece Anglie a mistrovství. Vždycky věřím ve výhru.
Saka.
Saka sahá po hattricku!
Bukayo Saka skóruje.
Tenhle 21letý mladík
si připisuje první hattrick v kariéře,
a dává ho v dresu Anglie.
V DEN FINÁLE ME 2020
BYLO V LONDÝNĚ ZRANĚNO 19 POLICISTŮ A ZATČENO 86 VÝTRŽNÍKŮ
NEZÁVISLÁ ZPRÁVA OCENILA ODVAHU POŘADATELŮ, POLICIE,
PERSONÁLU MĚSTSKÉ ČÁSTI BRENT, FOTBALOVÉ ASOCIACE A WEMBLEY,
KTEŘÍ ČELILI MIMOŘÁDNÉ AGRESI
V ROCE 2022 VYHRÁLA ANGLICKÁ ŽENSKÁ REPREZENTACE VE WEMBLEY FINÁLE ME,
A ANGLIE SE TAK DOČKALA PRVNÍ VELKÉ TROFEJE OD ROKU 1966
Překlad titulků: Vojtěch Tuček