Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dobro jutro. Prošlo je šest sati.
Nedjelja je, 11. srpnja,
datum koji će u povijest ući kao dan kad je Engleska odmjerila snage s Italijom
u finalu Europskog prvenstva.
Milijuni engleskih navijača jutros se bude
u nadi da će napokon, ali zaista napokon,
muška reprezentacija osvojiti prvi veliki naslov od 1966.
...gledatelji traže da se svira kraj, utakmica samo što nije završila,
a Engleska prelazi u napad, Hurst se probija.
Ljudi utrčavaju na teren! Misle da je kraj!
Sad jest! Četvrti gol!
ENGLESKA 4, ZAPADNA NJEMAČKA 2
Bobbyju Mooreu kraljica uručuje pokal,
zlatni simbol međunarodne nadmoći.
Osvojili smo prvenstvo!
Mi smo osvojili prvenstvo!
Engleska je dugo čekala, ali napokon se plasirala u finale,
a igra ga kod kuće, u Wembleyju.
Nema legendarnijeg nogometnog stadiona na svijetu od Wembleyja.
To je dom nogometa i točka.
Važnost Wembleyja kao stadiona, kao povijesnog mjesta,
mitskog mjesta kamo bar jedanput moraš otići.
Oči svijeta bile su uprte u Wembley.
Bilo je zaista iznimno važno da sve bude savršeno.
Napokon sam doživio da Engleska igra važno finale.
Nogomet se vraća kući!
Cijelu je zemlju zapljusnuo val radosti.
Engleska!
Imali smo izvrsnu momčad, mladu, angažiranu, nadarenu,
i to je naciju bacilo u zanos.
Naprijed, Engleska!
Vjerujem u pobjedu. Svi vjerujemo.
Spremamo se ispisati povijest.
Pa pobijedit ćemo.
Osvojit ćemo Europsko prvenstvo,
i to na Wembleyju, na domaćem terenu.
Pravo zatišje prije bure.
Izvoli, ovo ti je pozivnica na najbolji tulum u životu.
Molim te, ne vodi me kući
Ljudi su se... raspojasali.
Molim te, ne vodi me kući
Ono, idemo se ubiti. Shvaćate?
Penju se na ulične svjetiljke, na semafore, i to je uzelo maha.
Krckalo je na sve strane.
Svuda razbijeno staklo. Kao da si ušao u Rat svjetova.
POČELO JE, POČELO
Ljudi su se opijali, konzumirali puno kokaina.
Tisuće je ljudi došlo bez ulaznice.
Stvorila se bomba koja samo što nije eksplodirala.
A onda sam preko radija čuo: „Proboj.”
Važno je bilo samo ući u stadion.
Napadali su nas.
Nas je bilo premalo, u to nema sumnje.
Bila je to najvažnija utakmica u engleskom nogometu u 55 godina,
a našli smo se na rubu katastrofe.
Pa kako se to dogodilo?
Koji vam je?
FINALE: NAPAD NA WEMBLEY
Gledaj ovo, Sky Sports.
Razvaljujem. Aha. Idemo.
Ta engleska reprezentacija
bila je odraz raspoloženja u zemlji.
Kakvo suparništvo? Arsenal-Tottenham. Ma!
Nema suparništva.
Ma gle ti to.
Oduševilo me to jedinstvo.
Nije to bilo samo zbog činjenice
što je u reprezentaciji bilo podosta crnih igrača.
Phillips prima loptu.
Prolazi dva obrambena igrača.
I našao je Sterlinga!
Bilo je to zato što su bili mladi, poletni, uključeni u svoju zajednicu.
Bila je to skupina ljudi s kojima su se mladi mogli poistovjetiti,
i muškarci i žene.
Engleska je prva u skupini bez ijednog primljenoga gola.
Išlo nam je odlično.
Golove su zabijali i Sterling i Saka i Harry Kane.
Vladalo je čvrsto uvjerenje da će ovo biti ta godina.
Lopta do Shawa. Dodavanje za Grealisha.
Harry Kane!
Engleska dva, Njemačka nula!
Pobijedili smo Njemačku. A onda je došlo polufinale.
Engleska u produžecima ima kazneni udarac
koji bi im mogao donijeti finale.
To im je bila prilika.
Prokletstvu je došao kraj!
Engleska se plasirala u prvo veliko finale od 1966.
DVANAEST SATI DO POČETKA UTAKMICE
ENGLESKA
Ruke
Dodiruju se
Pružaju se
Prijatelji su vidjeli tu snimku na dan finala i zaključili: „Bit će dobro.”
Slatka Caroline
NAVIJAČ ENGLESKE
Dobra vremena nikad nisu bila ovako dobra
Ovako dobra!
Nogomet se vraća kući.
Svi žele doživjeti da njihova zemlja osvoji prvenstvo.
Pogotovo na Wembleyju.
Ovo je prilika da vidimo nešto što se nije dogodilo 55 godina.
To je povijest i želiš vidjeti kako nastaje.
Karte su se plaćale suhim zlatom.
KUPUJEM
DAT ĆU TI 4000.
POŠALJI MI PORUKU
8000 NA CRNO
Bio sam među sretnicima koji su mogli dati više od 600 funta za nogometnu utakmicu.
Preko interneta prodavale su se za tisuće funta.
UNESI PONUDU: 8750 FUNTA
Nadišle su razinu skupog, to je već bilo apsurdno.
Nisam imao ulaznice za finale.
Ali nije bilo nikakve šanse
da finale Eura, na mjestu do kojeg se dovezem za tri sata,
gledam doma.
Nogomet je oduvijek prisutan u mom životu.
Uveseljava me, usrećuje.
Kad se Engleska natječe, sve se intenzivira.
Ponese te uzbuđenje oko tog zajedništva.
Shvaćate?
Teško je to objasniti. To jednostavno samo osjetiš.
Ništa mi drugo nije prolazilo glavom;
samo: „Tu utakmicu neću propustiti.”
Ovo je talkSPORT.
Gareth Southgate rekao je talkSPORTU
da zna kako cijelu zemlju trese groznica.
Kad se provezeš kraj nekog, potrubi ti,
zastave vijore kroz stražnje prozore.
To moraš primijetiti.
Svuda oko mene vijore križevi Svetog Juraja!
Nogomet se vraća kući!
- Vraća se kući! - Da!
Garethe Southgate, cijela je Engleska uz tebe!
Nestvarno.
Ne možeš vjerovati da se to događa i da ćeš to vidjeti,
ali hoćeš.
Čekao sam da tast dođe po mene.
Kad smo čuli koliko na radiju o tome govore, sve je postalo opipljivije.
SREDIŠNJI LONDON
Nogomet se vraća kući!
Putuješ prema Londonu,
a znaš da u svakom autu svi razmišljaju samo o utakmici na koju ti ideš.
OVAJ DAN PRIŽELJKUJEM OD PETE GODINE ŽIVOTA.
Naprijed, Engleska!
IDEMO PO JEBENU POBJEDU, ENGLESKA!
SUPER MI JE OVA REPKA I IZBORNIK KOJI KUŽI STVAR
Sjetiš se svega što si proživio dok si navijao za Englesku
i svih onih strašnih razočaranja koja su prethodila ovomu.
Kraj Svjetskog prvenstva za Englesku!
Zapadna Njemačka u finale se plasirala nakon izvođenja kaznenih udaraca.
Prvo prvenstvo koje pamtim bilo je u Meksiku 1986.
Bježi Hoddleu sa sredine terena.
Ispucava je uvis i Maradona zabija!
Moja je mama bila pobožna. Katolička smo obitelj. Rekla je:
„Idi se pomoliti. Nikad se ne zna. Pomoli se.”
Sjećam se da sam otišao na stubište, kleknuo u dnu stuba
i nešto izmolio, Zdravomariju ili Očenaš.
Zato je Engleska tako bijesna,
Maradona je loptu ubacio lijevom rukom.
Sjećam se da sam bio izvan sebe.
Mislio sam:
„Da se mogu vratiti onom klincu koji se moli na stubama,
rekao bih mu: 'Nema veze, zato što jednom kad odrasteš,
Engleska će igrati finale na Wembleyju.
Imat ćeš ulaznicu, bit ćeš ondje i pobijedit ćemo.'”
Ovo je talkSPORT.
Gareth Southgate zna koliko će Italija večeras biti opasna.
Pripreme su pri kraju.
Zaista su u nevjerojatnoj formi.
Nanizali su 30 utakmica bez poraza i samo tri neriješena rezultata.
I zato im svima treba skinuti kapu.
JUŽNI LONDON
Za mene je nogomet ljubav. Osjećaji.
Nogomet zbližava ljude.
Potječem s juga Italije, iz Brindisija.
To je mjesto u Pugliji, na samoj peti čizme.
U London sam se doselio 1993.
Kad razmišljam o svojoj kćeri,
za mene je ona napola Engleskinja, a napola Talijanka i time se ponosim.
Ali želim da bude svjesna talijanskih korijena, a nogomet je prilika za to.
Za finale sam bio spreman potrošiti koliko god treba.
Bio sam baš sretan, a i ponosan
što mogu to darovati svojoj kćeri Mayi.
Tako da jednom može reći:
„Bila sam s tatom na Wembleyju kad se igralo finale.”
Bio sam u Hiltonu, preko puta stadiona.
Iza ugla sam ugledao onaj luk.
To me odmah podsjetilo zašto sam ondje, što me čeka.
Ulazim u taj ogromni koloseum,
nadzirat ću taj fantastični događaj, a uzbuđenje raste.
To te malo ošamuti.
Osjećaš neku pozitivnu napetost
zato što znaš što se sprema,
koliko je veličanstven taj dan.
Ne igraš na terenu,
ali odgovoran si za sigurnosne mjere.
Na tom čarobnom stadionu.
Najboljem stadionu na svijetu.
Rekao sam svom timu:
„Imate povlasticu što ste s ove strane ograde,
što organizirate ovaj čudesni događaj.
Ovo se ne tiče samo vas osobno. Tiče se cijele nacije.
Mi smo stadion Wembley.
I spremni smo.”
DEVET SATI I TRIDESET MINUTA DO POČETKA UTAKMICE
Mama me dovezla do stanice:
„Čuvaj se. Uživaj danas, volim te.”
Rekao sam joj da hoću.
Super, Super Jack!
Svi smo bili u transu. Svima se to vidjelo na licu.
Ljudi u podzemnoj su nas mrzili. Nama se fućkalo, samo smo se htjeli zabaviti.
Kad će se takav dan opet ponoviti?
Znam da jesam, siguran jesam za Englesku ja sam do smrti
Slatka Caroline
Veselio sam se dolasku na Wembley.
Bio sam spreman potrošiti mjesečnu plaću za tu ulaznicu.
Zaključio sam: „Ako imam 2000 funta u gotovini
i time nekomu mahnem pod nosom,
teško da će me odbiti.”
Ulaznice su koštale i nekoliko tisuća.
Nisam mogao toliko platiti da vidim Englesku kako igra.
Radije sam onda išao feštati.
Harry Maguire!
Pije votku i pije Jäger
Glava mu je ogromna!
Ludilo, čovječe.
Pilo se, navijalo,
pjevalo, svi su bili veseli, crvena i bijela na sve strane.
Bio sam nabrijan.
Hoću tu ostati, sve pivo popiti
Molim te, ne vodi me kući
Ponosili smo se što smo Englezi i jedinstveni.
Nogomet se vraća kući
Vraća se, nogomet se vraća kući
Nogomet se vraća kući
Popeo sam se na vrh stuba
i pred sobom ugledao Wembley Way.
Nisam mogao vjerovati.
Molim te, ne vodi me kući
Bilo je rano, 10.30 ujutro.
Iznenadilo nas je što je tolika gužva, kao tulum na ulici.
Slatka Caroline
Dobra vremena nikad nisu bila...
tako dobra!
Došao sam i pomislio:
„Prisustvujem finalu, Engleska igra na Wembleyju!”
Svi su bili sretni zbog toga.
Radio sam sve i svašta,
ali nikad na nogometnom stadionu ili utakmici, to mi je bilo prvi put.
Radije bih bio gledatelj.
Htio sam ulaznicu, ali koštala je tisuće funta.
A to si zaštitar ne može priuštiti.
Nažalost, mi taj luksuz nemamo.
Uzica s akreditacijom Euro 2020. Takvu više neću dobiti.
To mi je dragocjena uspomena, da mogu djeci reći: „Bio sam ondje.
Bio sam ondje kad se to dogodilo.”
Inače mi ne bi povjerovali. Možda bi rekli: „Tata, lažeš.”
A ne lažem. Bio sam. Evo dokaza.
Želim biti tu ako Engleska osvoji Euro.
Želim čuti taj huk.
Želim vidjeti bar kako podižu pokal.
Više nikad neću vidjeti Englesku u finalu.
Kako se osjećate? Budite iskreni.
Jeste li uzbuđeni? Ovo je Euro GameDay Live.
Engleska i Italija na Wembleyju. Vraća li se nogomet kući?
Engleska će pobijediti! Nogomet se vraća kući!
Dva-jedan za Englesku.
Eto. Tko će zabiti konačni gol?
Ja bih rekla Kane i Sterling.
Engleska danas pobjeđuje s 2-1!
Naprijed, Engleska!
Da pokušamo.
Kucnuo je i taj čas, finale. Ovo će biti dan za pamćenje.
Pet sam tjedana bila u kampu Engleske s igračima.
Svaki sam se dan uživo javljala za radio.
O tome sanja svaki sportski komentator.
Nisam mogla vjerovati da mi se pružila takva prilika.
- Da pjevam? - Zašto ne? Svi ćemo s tobom.
S Daily Eurosom u dobrom si društvu.
Od samog početka bili smo kao riba u vodi.
Pružaju se
Dodiruju mene
Dodiruju tebe
Slatka Caroline
Ponekad se moraš prisjetiti
koliko su zapravo mladi ti dečki.
Znam, to su muškarci, ali u neku su ruku još dječaci.
Bukayo Saka je tinejdžer, a svako se jutro budio,
oblačio engleski dres i nosio breme cijele nacije.
Baš sad komentiramo. Na treningu zabije više nego ja.
Dobri smo bili. Koliko si golova na kraju dao?
- Koliko si ti zabio ove sezone? - Evo me!
Stvarno si imao osjećaj da si među zaista posebnim ljudima.
Imala sam tremu pred Marcusom Rashfordom.
On je imao baš neku osobitu karizmu.
U Engleskoj će 1,3 milijuna djece dobiti pravo na bonove
za besplatne školske obroke preko ljeta
zbog kampanje na čelu s nogometašem Marcusom Rashfordom.
Borili su se za svoja uvjerenja,
što pokazuje kakav je to tim bio.
Imali su misiju: pobijediti na Euru.
Ali ta je misija bila još i veća.
Trebalo je osvjetlati obraz cijeloj zemlji.
Sretna i veličanstvena
OSAM SATI I TRIDESET MINUTA DO POČETKA UTAKMICE
Bože, čuvaj kraljicu
Čak i ako nemaš ulaznicu, pomisao da si u blizini Wembleyja,
da ćeš doživjeti ovu atmosferu, ovu prigodu...
Razumijem zašto ljudi žele doći na Wembley.
Ovo je pravi tulum.
Ja sam došao prvi iz tima općine Brent
i odlučio sam da ću temeljito pregledati sve sektore za koje smo zaduženi
da utvrdim stanje i vidim što još treba.
Wembley!
Vidjelo se
kako ljudi izlaze iz vlakova i iz podzemne nakrcani pićem.
Lokalne prodavaonice alkohola trljale su ruke.
- Red za ulazak u Tesco. - Dajte pogledajte koliki je.
Engleska
Konzumiralo se mnogo alkohola.
Ali utakmica je počinjala tek u osam navečer.
Molim te, ne vodi me kući
Ne ide mi na posao i gotovo
Hoću tu ostati, sve pivo popiti Molim te, ne vodi me kući
Ne možeš na nogomet, a da ne popiješ pivo.
Ono, možeš, ali nije to to.
Ne trebaju ti ni tenisice da ideš trčati, ali s njima ti je lakše.
Isto tako ne trebaš ni pivo za dobar provod, ali s njim je lakše.
Sve je jednostavno zanimljivije.
- Da čujem S. - S!
- Da čujem C. - C!
- Da čujem O. - O...
Dajte nam disco!
Tražila se dobra zabava.
A ovo je ljudima bila prilika da sudjeluju u nečem čudesnom.
Zbog korone ljudi nisu nikamo išli
i željeli su se osloboditi.
Ne vodi me kući
Molim te, ne vodi me kući
Ne ide mi se na posao
Dok smo bili u karanteni,
primijetio sam da sam često bio u krevetu ili na njemu.
Svaki dan.
To mi je ubilo svaku želju za životom.
Često sam bio... u depresiji.
Toliko smo dugo bili zaključani u kući.
Mi smo ljudska bića. Stvoreni smo da budemo vani.
Normalno da će to izazvati depresiju.
U ljudima se toliko toga nakupilo i jednostavno su bili spremni...
podivljati.
Harry Maguire!
Pije votku, pije Jäger
Glava mu je ogromna!
Najbolji dan u životu. Uopće nemamo ulaznice.
- Samo smo došli uživati. - Mama misli da sam u Goringu.
A ja sam došao na Wembley. Zbilja se isplatilo.
Mama, ako ovo vidiš, oprosti.
TOTALNO LUDILO NA WEMBLEY WAYU
SAD I DRUGI POKAZUJU SVOJ ALAT
NEKA NAJBOLJI PENIS POBIJEDI TALIJANSKA/ENGLESKA KULTURA
Pred Wembley Wayem si sa svim prijateljima,
satima piješ na suncu uoči povijesnog finala.
I svi su lijepo zaključili:
„E pa sad stišćem gas do kraja.”
NISAM ZNAO DA SU BENGALKE OPET U MODI!
SVJETIONIK SE UPALIO
RAKETNI POGON DOBIVA NOVO ZNAČENJE
LIK JE BOMBA!!!
Jedan, dva, tri, četiri! Harry Maguire!
Ljudi su to jedva dočekali.
„Ej!” Shvaćate? „Ubit ćemo se ko životinje.”
Nogomet se vraća kući.
Nacija je oduševljena dosadašnjom odličnom igrom Engleske.
Za sve je zaslužan Gareth Southgate.
Svi u reprezentaciji dobri su igrači. Ali iz njih treba izvući maksimum.
Teška ga odluka čeka večeras.
Trojica ili četvorica u obrani? Ali moramo mu vjerovati.
ISTOČNI LONDON
Prvih nekoliko sati tog dana bio sam rastresen.
„Gledat ćeš Englesku kako igra važno finale!
Hoćemo li sad pobijediti ili ćemo opet kiksati?”
Jedna od mojih prvih uspomena gol je Michaela Owena za Englesku
kad sam čuo tatu:
„Dodaj. Što to izvodiš? Dodaj.”
Michael Owen. Trči prema argentinskoj obrani.
I Michael Owen...
Tata i sestra su divljali.
Mama se derala iz kuhinje: „Dižite se s kauča!”
A poslije toga, ispred kuće engleska zastava, na svakom natjecanju.
Neki nebijelci mogli su pomisliti da u tom dvorištu žive desničari,
a kad ono, azijska obitelj.
Kad sam odrastao, postao sam svjesniji činjenice
da ja prema mišljenju nekih nisam Englez.
Mnogima to znači bijelac.
Dakle, ako „nisam Englez”, zašto navijam za Englesku?
Rođen sam u Midlandsu. Zašto ne bih navijao?
Ali u toj konkretnoj reprezentaciji, njihovo različito podrijetlo,
zajedništvo te momčadi,
sve to kao da je ujedinilo Englesku.
Bio sam uzbuđen što idem na Wembley
i što ću tomu prisustvovati.
OSAM SATI I PETNAEST MINUTA DO POČETKA UTAKMICE
Bili smo na stupićima kod Wembley Waya, pjevali smo, skandirali.
A onda sam vidio autobus i pomislio:
„E sad me gledajte.”
Svi su me bodrili: „To, popni se!”
Bacali su mi pića, a ja sam ih hvatao.
Svi su skandirali dok sam pio, a ako ga nisam uspio uhvatiti...
EVO ŠTO SE DOGAĐA...
Puno me ljudi snimalo, osjećao sam se baš kao faca.
Mislio sam: „Ovo je super!”
Ludi smo
Uskoro se hrpa ljudi počela penjati na autobus.
A ja sam tad odlučio sići.
Ja sam se zabavio, sad je red na njima. Ali ja sam prvi počeo.
Nogomet se vraća kući!
Nogomet se vraća kući
Kažu mi: „Ti se uvijek smješkaš.”
Pa da, moraš biti veseo. Opusti se. Zafrkavaj se malo.
Ne znaš što ti život nosi.
Za Englesku ja sam do smrti
Znam da jesam, siguran jesam
Ja i moji timovi radimo na terenu.
Krećemo se među ljudima.
Sigurnost opće javnosti,
na stadionu, a pogotovo izvan njega, u satima koji prethode utakmici
zapravo je glavni prioritet.
Bio sam na Olympic Wayu. Vidio sam kako sve skupa izmiče kontroli.
Vi baš i ne uživate, je li?
Harry Maguire
Glava mu je ogromna!
Neki su već bili potpuno pijani.
Droga se konzumirala sasvim otvoreno.
Ponašanje se već tad srozalo
i sve je upućivalo samo na jedno.
PET SATI I ČETRDESET I PET MINUTA DO POČETKA UTAKMICE
Ne ide mi se na posao i gotovo
Hoću ostati tu, pošmrkati svu koku
Molim te, ne vodi me kući
Konačni rezultat? I tko će zabiti za kraj?
Konačni rezultat? Ako...
Slušaj, ako se ikad više tako zaletiš u moje frendove,
zadavit ću te špagetom.
Ide mu krv iz nosa?
Pa izgleda, da.
POBJEDA ILI PORAZ, DILERI KOKAINA DANAS SLAVE
Ma rusvaj.
Razbacane limenke, svuda lete nogometne lopte.
A to traje već čitavu vječnost.
Nikad nisam vidio ništa slično.
Ali nikad nismo vidjeli ni Englesku u finalu.
Tu se igra finale kupova i druga finala, odlučuje se ulasku u Premier League.
Sve se pretvorilo u prizor strašnog nereda i kaosa.
Boce i limenke pljuštale su na sve strane.
Pune boce piva, prazne boce piva.
Ljudi očito nisu bili svjesni i nije ih bilo briga
kamo te boce mogu pasti i koliku štetu mogu prouzročiti.
Morali smo improvizirati punkt za hitnu pomoć
pred Društvenim centrom Brent.
U pamćenje su mi se usjekle ozljede od stakla.
Krv i zavoji,
ljudi su izbezumljeno pokušavali pružiti pomoć drugima.
Sve je pomalo podsjećalo na ratnu zonu.
Bio sam u kontrolnoj sobi.
Vidjeli smo sasvim očito alkoholizirane navijače
kako ugrožavaju vlastiti život.
Policijska je prisutnost tad još bila ograničena.
Trebala nam je pomoć u obuzdavanju mnoštva.
Oduvijek smo se nadali da će Engleska igrati ovakvu utakmicu,
a sad ju je sasvim zasjenio
splet mnogo težih okolnosti.
Stajao sam i mislio: „Pa gdje je policija?”
Bilo je ondje policije, ali lokalne.
Glavnina snaga trebala je stići u tri popodne.
Tako je bilo dogovoreno.
Smatralo se
da će na dan finala najveći pritisak na policiju biti u središtu Londona.
Takav je trend primijećen tijekom turnira.
I zato su se prilikom priprema i rasporeda snaga fokusirali na središte Londona.
Ali kad je došao dan finala,
ispostavilo se da je pritisak najjači na području Wembleyja.
Strahovali smo od navijača bez ulaznice
koji su izazivali nerede pred samim stadionom.
Dolazilo je sve više i više ljudi i hitno nam je trebala pomoć policije.
Stigli smo do Wembleyja i izašli iz vlaka.
Na postaji je bila strašna gužva. Čovjek na čovjeku.
Jedan, dva, tri, četiri!
Harry Maguire!
Druge Talijane nismo vidjeli.
Imali smo osjećaj da smo brojčano nadjačani i opkoljeni.
Sfrkanu tjesteninu gurni si u guzicu
Sfrkanu tjesteninu gurni si u guzicu, u guzicu gurni si je ti
U tom sam trenutku prvi put osjetio da sam u opasnosti.
Kad sam došla u Wembley Park,
sve je bilo poharano.
Slomljeni semafori, stupovi ulične rasvjete, stabla.
Kao da je eksplodirala bomba
i za sobom posvuda ostavila razvaline.
Puno sam puta bio na Wembleyju,
a ovo je bilo...
Kao da sam ušao u Rat svjetova. Ni manje ni više.
Izašao sam i pomislio: „Je li ovo Wembley?
Inače ne izgleda ovako kad je utakmica.
Što je ovo? Nemoguće da svi ovi imaju ulaznice.”
Na utakmicu je trebalo doći još puno navijača.
Ali kako će se oni probiti kroz ovo nepregledno mnoštvo ljudi?
Policija je primila našu poruku da nam pomoć treba prije
i uspjeli su na teren poslati timove prije tri popodne.
No problem je bio u tome
što je većina neugodnosti i izgreda već uzela maha i postala opće prihvaćena.
Bilo je to čvrsto zbijeno mnoštvo u skučenom prostoru,
a nitko više nije znao za sebe.
Svi su jedva čekali da se stadion otvori i da se taj pritisak smanji
nakon što ljudi uđu na stadion.
Sam turnir zahtijevao je postavljanje vanjske sigurnosne zone.
Trebalo je provesti provjere
tako da se ljudi ne mogu tek tako popeti i pokazati ulaznicu na rampi.
U 16.30 otvorili smo sigurnosnu zonu
i pustili ljude da pomalo ulaze.
Stigli smo do prve provjere u dnu Olimpijskih stuba.
Čovjek ispred mene je prošao.
A kad su ga propustili, složio je neku facu.
Kao da slavi.
Rekao je prijateljima: „Ne mogu vjerovati da sam prošao!”
Pokazao nam je da je prošao s krivotvorenom ulaznicom.
Već je po broju navijača bez ulaznice
bilo jasno da redari i zaštitari nemaju nikakve šanse.
TREBAM JEDNU ULAZNICU
Mislio sam: „Ne dolazi u obzir da ovo propustim.”
Odlučio sam da ću se popeti lijevom stranom Wembley Waya
i svakog pitati prodaje li ulaznice.
Ali doslovno se nitko nije obazirao na moja pitanja.
Prešao sam toliki put.
Bio sam spreman dati 2000-2500 za ulaznicu da uđem na stadion.
A zapravo se moglo dogoditi
da nemam gdje pogledati utakmicu.
S neba pa u rebra,
ugledao sam boce i limenke kako lete prema nama.
Mislio sam da je prva doletjela slučajno.
A onda smo primijetili da ih ima sve više.
Samo ja i Maya okruženi engleskim navijačima.
Činilo se kao da nas napadaju. Pokazivali su nam srednji prst.
Bili su agresivni i vrijeđali su nas.
A ja sam razmišljao samo o tome kako ću zaštititi kćer.
A onda smo ugledali skupinu Talijana.
Istog časa počeli su nam dovikivati:
„Ma što vam je? Dođite k nama! Nemojte biti sami!”
Vidjeli su moju kćer i napravili krug oko nje.
A ja sam joj stavio ruksak ispred lica i preko glave.
Počeli smo hodati zajedno.
Maya je hodala spuštene glave,
ispod tog štita koji smo joj stvorili.
U tom sam trenutku pomislio
da je od mene kao roditelja bilo naivno ili glupo
povesti kćer na tu utakmicu.
Čim nas je policija ugledala, okružili su nas.
I od tog smo časa bili pod pratnjom.
Bio sam s tastom koji ima sedamdesetak godina.
Dobrog je zdravlja, ali svejedno, ima 70 godina.
Skrenuli smo iza ugla prema stubama.
I ostali paf.
„Pa kako ćemo proći kroz to more ljudi?”
U Wembley Way nagurale su se tisuće navijača bez ulaznice.
Bilo je očito da nema dovoljno zaštitara i redara,
da nema dovoljno policije,
a oni samo što nisu otvorili rampe.
A ti ljudi bez ulaznice na Wembley Wayu
znaju da ima 23 000 praznih mjesta zato što su uvedena ograničenja zbog korone.
I kad se sve to zbroji, nastane savršena oluja.
Da sam bio na terenu i da sam bio redar,
umirao bih od straha.
Prijatelj je čuo da radim na Wembleyju: „Prebit će te.”
Pa dobro, da. Svi su mi govorili isto.
„Ako Engleska izgubi finale, mrtav si.”
Rekao sam: „Svejedno idem raditi. To me neće spriječiti.”
Gledao sam Olympic Way.
Bilo mi je jasno da ima jako puno navijača
koji hoće ući bez ulaznice.
A nas je bilo premalo, u to nema sumnje.
Najvažniji dan u engleskom nogometu.
Ako nadzireš navijače koji tako nešto možda više neće vidjeti,
a tomu žele prisustvovati,
moraš biti oprezniji nego inače.
IZDRŽITE, NOGOMET SE VRAĆA KUĆI
DECLAN RICE, MOJ JUNAK
Emocije su proradile na odlasku iz kampa
prije nego što su oni otputovali na finale.
Te je dečke nosilo pravo more ljubavi i potpore.
Lijepo je bilo vidjeti da su to dobili zauzvrat
jer su oni nama iz tjedna u tjedan darivali toliko sretnih trenutaka.
Bilo je vrijeme da i mi njima pokažemo koliko ih cijenimo.
To je stvarno bilo da se naježiš.
Pa je li ovo moguće?
Uspio sam se dokopati redara i reći mu: „Čujte, moj tast ima 70 godina.
Zabrinut sam za njega. Imamo ulaznice. Molim vas, možete li nas pustiti?”
Nasreću, propustio nas je.
Nakon toga popeli smo se prema rampi.
Krenuo sam skenirati mobitel, ali prvo sam bacio pogled da vidim je li iza mene.
Okrenuo sam se, nije ga bilo.
Iza mene je bio neki dvadesetogodišnjak u majici s natpisom „Engleska”.
Pitao sam ga što to radi.
A on će na to: „Ma dat ću ti 20 funta.”
Rekao sam: „Iza tebe je moj tast. Mora ući za mnom.
Makni se.”
Nisam nasilan, nikad se nisam potukao.
Ali na kraju sam mu morao zaprijetiti:
„Mali, odjebi.”
Mnogi se na utakmice ušvercaju.
Dakle, uđu na stadion bez ulaznice.
Ali inače nema svih tih provjera da bi ušao na stadion. Možeš se prošvercati.
Zato sam sad malo bacio oko, snimio situaciju.
Vidio sam da mogu upasti ako pogodim pravi trenutak.
POČELO JE MASOVNO ŠVERCANJE NA WEMBLEY
GRUPA ZA ŠVERCANJE NA WEMBLEY. TKO JOŠ HOĆE PROVALITI???
Rooney!
Skrenuo sam iza ugla i najednom začuo povike iz mase: „Rooney!”
„Ma što je sad?”
Rooney!
Uspio sam snimiti Rooneyja, bio sam izvan sebe.
Igrao je za United, ja sam njihov navijač.
Pomislio sam: „Odakle je došao?
Ima li tu neki posebni ulaz za VIP-ovce ili igrače,
ili možda za medije?”
Nisam znao, ali zapitao sam se otkud se on to najednom stvorio.
I tako sam krenuo tom uličicom i stigao do nekog otvorenog prostora.
Odmah lijevo od mene bile su velike stube koje su vodile prema stadionu.
Na vrhu sam čuo ljude kako viču:
„Jesmo li spremni?”
Odmah sam znao što rade.
Pratio sam monitore u kontrolnoj sobi
kad je jedan kolega najednom viknuo:
„Španjolske stube! Gotovo je.”
Automatski sam se okrenuo
i ugledao gomilu kako se silom probija.
Tanka je granica
koja asocijalno i nepromišljeno ponašanje dijeli od nasilja.
Jebote!
Majko mila!
Provukao sam se u sredinu te skupine.
Kako smo se probijali naprijed, neke su zgazili. Pomislio sam: „Ajoj!”
Spotaknuo sam se preko nekoga i pao prema naprijed.
Otkotrljao sam se preko njihovih tijela
da nikog izravno ne pritisnem svojom težinom i da ni na koga ne stanem.
Shvaćate? Trudio sam se to izvesti što je mekanije i nježnije moguće.
Nisam bio svjestan što se oko mene događa, ima li nasilja ili čega već.
Bio sam koncentriran na ono što sam si zacrtao.
Samo sam to osjećao.
Očajničku želju da tu utakmicu ne propustim.
Vidio sam redara na tlu. Rušili su ih.
Nadao sam se da će opet ustati,
da će uspjeti stati na noge.
Jedan je već ostao ležati dulje nego što je normalno.
Čuo sam kako moj tim poziva hitnu pomoć u taj sektor.
To te šokira. Ostaneš bez daha dok to promatraš i misliš:
„Koji je sad to vrag?”
Kad sam prešao preko onih koji su pali i ustao,
ležerno sam se udaljio.
Neki koji su se probili bježali su u punom trku.
„Uspio sam, ušao sam!” I trk.
A zapravo su samo pokazivali da su provalili i da sad bježe.
Shvaćate? Zato sam ja samo mirno odšetao.
Glavom mi je prošlo: „Pa ja sam sad na stadionu!”
Probili su punkt za laganu provjeru na Španjolskim stubama.
Ti navijači bez ulaznice sad su bili u vanjskom prstenu.
Kružili su i tražili slabe točke.
Tad smo odlučili zaključati rampe.
Rampe nikad nismo zaključavali. Nikad nije bilo ni potrebno.
Ali vidio sam nešto što nikad prije nisam.
Morali smo ih zaključati i regrupirati se
kako bismo svi bili svjesni nove prijetnje izvana.
Znao sam da nešto ne valja čim su se zaključali.
Nastala je gužva. Ljudi s ulaznicama htjeli su ući, a ja sam samo stajao.
Vikali su na nas.
Već su postali agresivni: „Zašto nas ignorirate?”
Rekao sam im da mi tu ništa ne možemo.
„Stadion je zaključan. Ja vas ne mogu pustiti.
Nemam ključ da vam otključam.”
„Zajebavate nas! Čekaj da ti dođem, razbit ću te!
Ti se to sprdaš, šupčino pakistanska?”
Svašta su mi izgovorili. Svakakve rasističke uvrede.
Pogodi te to.
Ali na ovom poslu ne smiješ pokazivati osjećaje.
Ako uoče slabost, iskoristit će je.
Dok sam sa stražnje strane obilazila južni sektor stadiona,
vidjela sam da se stvorila velika gužva.
Svi navijači bili su između stadionskog zida
i vanjskog zida.
Budući da je stadion bio zaključan,
vjerojatno tisuću ili čak više navijača
čekali su da uđu, natiskani u redu.
Jednostavno si bio stiješten
usred mnoštva kojim su dominirali krupni muškarci.
A ja sam visoka samo 1,52 metra.
Baš me uhvatio strah.
Lako se moglo dogoditi da sve skupa loše završi.
Mislila sam: „Samo da se nitko ne ozlijedi!”
Ljudi koji su željeli ući na stadion stvorili su strahovit pritisak.
Željeli smo spriječiti gnječenje,
kad se u skučenom prostoru nagura...
prevelik broj ljudi,
što može izazvati teške ozljede.
Radi sigurnosti većine,
odlučili smo ponovno aktivirati rampe.
REAKTIVIRAJ SVE RAMPE
Bio sam presretan, napokon smo došli do ulaza.
A onda se znak zacrvenio, zapištalo je i nije se otvorilo.
Nisam znao što se događa.
Jedan je redar brzo prišao i pogledao moje ulaznice.
Rekao je: „U krivom ste sektoru.”
„Ali Talijan sam.
Kako je moguće da su mi dali ulaznicu među engleskim, a ne talijanskim navijačima?”
Rekao mi je: „Ja tu ništa ne mogu.”
A po nama su tad već bacali limenke piva.
Sa mnom je dijete. Nije nam baš bilo svejedno.
Preklinjao sam redare.
Ali ništa: „Vaša je ulaznica ondje, idite tamo.”
A čim smo izašli iz reda,
ostali smo jedino dvoje Talijana pred Wembleyjem.
U tom mi je trenutku sve bilo jasno: „Sranje!”
Bio sam kod ulaza u Club Wembley,
s bočne strane.
Nadzirao sam dolazak gostiju iz UEFA-e.
U redu je već čekalo mnogo ljudi koji su željeli ući.
Kod Club Wembleyja nastao je čep. To zbilja nije bilo normalno.
Sjećam se da sam razgovarao s ocem koji je doveo svoje blizanke.
To im je bila prva utakmica u životu.
A razumio sam i njegovo uzbuđenje. I sa mnom je bila ista stvar.
Ista stvar. On se družio s obitelji,
a ja sam došao s hrpom prijatelja.
Ali u tom trenutku nastao je potpuni kaos.
NA OVAJ JE STADION NAJLAKŠE PROVALITI.
PRVO FINALE U VAŠEM ŽIVOTU. NEKA VAS NIŠTA NE ZAUSTAVI!
Bio sam prilično blizu ograde.
Otprilike 30-40 ljudi
ljuljalo je ogradu da stvore dovoljan zamah da je mogu srušiti.
Pada! Je li pala?
- Pa jebote! - Ajme!
- Srušili su je. - O ne!
Bože moj.
Sranje!
Tad je počela nadirati lavina ljudi.
Vidjelo se da su se oni koji su čekali u redu prepali.
Otac je stajao sa svoje dvije kćeri
i štitio ih od boca koje su letjele.
Tisuće neobuzdanih ljudi samo se slijevalo unutra.
A mi smo morali ostati u redu
iako su svuda oko nas zavladali kaos i nered.
Ni oni na konjima ništa ne mogu.
Navalite na njih. 'Ajde više!
Aha.
Ma samo se zaletite u njih. Pobjeći će vam.
Trudio sam se pomoći koliko mogu.
S kolegama sam pokušao podići ogradu.
Srušili bi je na jednome mjestu pa smo je išli dizati ondje,
a onda bi pala drugdje.
I tako smo si lovili rep dobrih 45 minuta.
Glavnu riječ nisu imali ni zaštitari ni policija,
nego navijači bez ulaznice.
Kako će se to riješiti? Kad će oni stati? Kad će policija uspostaviti kontrolu?
I hoće li nama dopustiti ono zbog čega smo i došli?
Da gledamo kako naša ekipa osvaja Euro.
Vidjeli smo ljude na Olimpijskim stubama. Popeo sam se s nekoliko prijatelja.
Hodali smo oko stadiona.
Vidjeli smo kako je masa ljudi jurnula unutra.
Neki nisu ni razmišljali o tome da provale u stadion,
ali atmosfera je bila takva, skočio im je adrenalin kad su vidjeli druge,
pa su im se pridružili, a da nisu bili ni svjesni da ih je puknuo adrenalin.
Ali ponekad se ipak možeš obuzdati. Možda su zbilja pretjerali.
Ispred rampi izvan stadiona
na svakom su ulazu bili po jedan ili dva redara.
A na samom stadionu,
iza rampe, bio je još jedan.
Dakle, na svakom su bila dvojica ili trojica redara.
Ali budući da se toliko ljudi pokušavalo provući,
zaštitari sa stadiona svako malo otrčali bi pomoći prijateljima.
Dakle, bilo je nekoliko trenutaka kad bi jedna točka ostala bez nadzora.
Zgrabio sam nekog za majicu: „Stari, ulazim s tobom.”
Ušao sam iza njega. Na stadion.
Redar se vratio,
dohvatio tipa s kojim sam ušao.
A ja sam ga zaobišao i opet mrtav hladan odšetao.
Baš sam se molio: „Molim Te!”
Sa svakim korakom: „Molim Te!”
Sve sam dalje odmicao.
Tijelo mi je preplavio adrenalin.
Čisto uzbuđenje, sreća.
Ušao sam na stadion i pomislio: „Bože mili!
Uspio sam. A lova mi je još u džepu. Ništa nisam potrošio.”
Ludilo!
Što moramo učiniti da bismo večeras nadjačali Italiju?
Pa evo što bih ja rekao.
Ekipi koju vodim uvijek dam popis što moraju učiniti da bi osvojili turnir.
Ne smiju primiti gol. Na dvije ili tri utakmice po turniru.
Uoči ovog natjecanja rekao sam da Harry Kane mora dobro igrati da bismo uspjeli.
I posljednja stavka s mog popisa,
a to bi se večeras moglo dogoditi:
pobjeda na jedanaesterce.
Nadajmo se ipak da neće presuditi izvođenje kaznenih udaraca.
Nadamo se engleskoj pobjedi u regularnih 90 minuta.
U kontrolnoj sam sobi čuo riječ
koja mi je poslije mjesecima odzvanjala glavom: „Proboj.”
Na ekranima sam vidio rijeku ljudi
kako si silom krči put.
Nogomet se vraća kući!
U životu nikad nisam vidio ništa slično.
Utrčala je ta horda zombija, ljudi su padali, drugi gazili preko njih.
Izvan svake pameti.
Šupčino!
Izbio je sukob između onih koji su ušli prema pravilima
i onih koji su ušli protuzakonito.
Obračunavalo se na sve strane.
Odjebi!
Ravno u facu!
Radite svoj jebeni posao!
Da sam se bacio pred sve te ljude,
vjerojatno danas ne bih sjedio ovdje.
Otrčao sam, rukom se naslonio na vrata
i gurao ih sa strane.
Stajao sam tako i gurao vrata.
Nije išlo. I najednom, čudo.
Ne znam kako, ali vrata su se zatvorila.
Slatka Caroline
Dobra vremena nikad nisu bila tako dobra
Tako dobra!
A mislio sam već
Da doživjeti ih neću
Sjeli smo na svoja mjesta i tad smo ugledali...
Kad kažem „roj”,
stvarno mislim na roj ljudi
koji su pristizali kroz isti ulaz kao i mi.
Trčali su na suprotni kraj stadiona.
Između sjedala, pa sve do naših mjesta.
Ljudi su samo navirali, non-stop.
Nadao sam se samo da mi neće zauzeti mjesto.
Ali eto, jesu, kad smo otišli po piće.
Rekao sam: „Platio sam 500 funti i hoću tu sjediti.” A tip će na to...
„Zbilja? Imaš ulaznicu?” Rekao sam da imam. On se okrenuo prijatelju.
„E, ova dvojica su ulaznice platili.” Smijali su se.
On i prijatelj opisali su
kako su njih desetorica, dvanaestorica došli kombijem
s namjerom da provale na stadion i svi su to i uspjeli.
OSAM MINUTA DO POČETKA UTAKMICE
Znali smo da ih je mnogo na stadionu.
Raspršili su se na sve strane.
U tom trenutku bilo je važno to zanemariti
i pomiriti se s time da su pobijedili.
Ali vidjeli smo da je mnoštvo ljudi još oko stadiona,
posebice ispod Olimpijskih stuba.
Bili smo svjesni prijetnje.
Nisu nam trebale sve rampe pa smo ih počeli zaključavati.
Ući su trebali još samo oni koji su kasnili.
A to smo predvidjeli. Zaključavamo.
Bože, čuvaj našu milostivu kraljicu
Pustili su himnu.
Sav se nekako naježiš.
Klišej, ali stvarno je tako.
Teško je opisati taj osjećaj koji te obuzme, ali kao da...
Osjetiš emocionalni naboj zbog onog što slijedi.
Tu smo himnu već toliko puta čuli,
ali nikad ovakvim povodom.
Ti su momci pjevali moju himnu,
tvoju himnu,
spremni da za našu zemlju pokušaju osvojiti važan turnir.
Neka pobjedu odnese
Zasvirala je himna, a meni je vani bilo 6000 ljudi.
Zaključili su da utakmica počinje i da sad moraju ući.
Masa ljudi valjala se stubama kako bi se probila prema stadionu.
Policajci su tad izvukli palice i odlučno krenuli.
Policija je bila opremljena za intervencije i poslala je jasnu poruku.
Ali hoće li ih policija zaustaviti? Hoće li ih moći zadržati?
Svi znamo za junake iz 1966.,
ali ovo su druga vremena.
Ovo je momčad Garetha Southgatea
i u ovom se trenutku oni spremaju ispisati vlastitu povijest.
Cijela je zemlja ujedinjena.
Ali Italija će Englesku staviti na najveću kušnju dosad.
Mancinijeva reprezentacija tri je godine neporažena.
POČETAK UTAKMICE
Italija izvodi početni udarac. Igra se finale Eura 2020.
Utakmica je počela, zato smo i došli.
Sjećam se da je Luke Shaw primio loptu.
Dotrčava Luke Shaw!
Ništa se s time nije moglo mjeriti.
Bio sam s prijateljima.
Počeli smo skakati.
Popadali smo na pod, smijali se. Ma bilo je predobro.
Sve je bilo kao u bajci.
Ali bilo je stvarno. Bio sam ondje, to se dogodilo. Čudesno.
Najgori mogući razvoj događaja.
Nisam ni sanjao da će Italija tako rano primiti gol.
Ali to je tek početak. Sve je otvoreno.
Forza Italia.
Pristiže Chiesa.
Udarac na gol! Pickford tu nije mogao ništa.
Svi su se otrijeznili: „Nismo mi još dobili ovu utakmicu.”
Atmosfera se promijenila. Porasla je napetost, neizvjesnost.
Osjetilo se kako Talijani preuzimaju kontrolu nad igrom.
Laknulo mi je kad je sudac svirao kraj.
Italija je lako mogla zabiti.
Na svim monitorima u kontrolnoj sobi vidjeli smo ogromnu masu ljudi
pred policijskim kordonom.
Zašto se to događa?
Kad god smo pogledali i pitali policiju,
odgovor je bio: „Ne miču se.”
Dajte otiđite više!
Na velikom monitoru, najbolji trenuci s utakmice.
Maya je u poluvremenu sjedila,
šćućurila se na sjedalu.
„Maya, idemo. Pokušat ćemo doći do talijanskih navijača.”
Vidio sam tog čovjeka, ostavljao je dojam važne osobe.
Rekao sam: „Molim vas, Talijani smo, gađaju nas pivom.
Ne uživamo u utakmici. Htjeli bismo biti kraj Talijana, molim vas.”
Pokazao mi je: „Za mnom.”
Išli smo za njim,
a on je otvorio vrata i ponovno smo ugledali teren.
Stigli smo među svoje. Bili smo presretni.
ITALIJA 0 - 1 ENGLESKA
U drugom poluvremenu Talijani su nam održali lekciju kako se igra obrana.
Obuzme te onaj osjećaj nelagode.
Znao sam da vodimo, ali više nismo kontrolirali utakmicu.
Lopta pred golom. Opasnost za Englesku.
I Bonucci zabija!
Italija 1, Engleska 1.
Možemo li sad pobijediti?
Nadajmo se.
Hajde, Maya!
Italia!
Nema ništa gore
nego kad protivnik zabije na Wembleyju.
Buka te preplavi. Ne možeš se skloniti od nje.
Pustili smo Italiju da zabije.
Raspoloženje je potonulo. Najednom smo postali ranjivi.
Pritisak se pojačavao.
Nadohvat ruke nam je,
ali jedan propust, pogreška, krivo dodavanje moglo bi biti kobno.
U finalu Europskog prvenstva igrat će se produžeci.
Italija u napadu.
Odbijena lopta! Ali pokraj gola.
U drugom produžetku Italija je nastavila dominirati,
ali nisu dali gol.
A nekoliko sekundi prije kraja utakmice Southgate je uveo posljednje zamjene.
U igru je uveo Rashforda i Sancha,
po svoj prilici samo zato da mogu pucati jedanaesterce.
To je bila krupna odluka.
Oni očito valjda briljiraju na treningu.
Na raspucavanju jedanaesteraca. Mladi su.
Sudac svira kraj, vrijeme je za kaznene udarce.
- Zašto se tuku? - Ne puštaju nas da prođemo.
- Ali i ne smijete proći. - Znam.
Gdje je onda problem?
Gledao sam ljude pred stadionom.
Ako Engleska pobijedi, htjet će ući.
Htjet će vidjeti pokal u rukama Engleske.
Ali ne mogu ući jer je sve zaključano.
Našao sam se pred dilemom jer odgovaram za sigurnost 67 000 ljudi.
A radi sigurnosti njih 67 000,
moram otvoriti izlaze prije nego što utakmica završi.
Ali vani imam policiju pred šest tisuća ljudi.
Ako oni vide da se vrata otvaraju
i čuju povike zbog pobjede Engleske,
hoće li krenuti unutra?
To nisu navijači Engleske ni nogometni navijači. Što su, ne znam.
To je samo masa koja će se silom probijati.
Što se može dogoditi ako Engleska pobijedi?
Najsigurniji ishod bio bi da Engleska izgubi.
Koliko su jaki živci?
Engleska opet utakmicu rješava izvođenjem jedanaesteraca.
Ljudi kažu da su jedanaesterci lutrija. Glupost. Nisu.
To je veliko umijeće
u situaciji kad se nađeš pod nezamislivim pritiskom.
Kad pucaš jedanaesterac, moraš imati muda.
Svašta se može dogoditi. Ljudi se slome pod pritiskom.
Posebno kad na svom terenu igraju za pobjedu u finalu.
Od centra pa do bijele točke,
težak je to put.
Molim Te, Bože. Briga me tko će zabiti, tko promašiti.
Fućka mi se tko će biti junak. Molim se da pobijedimo.
Gol. 1-1.
KAZNENI UDARCI ITALIJA 1 - 1 ENGLESKA
Obranio je!
Engleska je u prednosti.
Sljedeći je Bonucci.
Dakle, 2-2 je.
Na redu je...
Marcus Rashford.
Marcus Rashford za Englesku.
Pogađa stativu!
Ljudi se se uhvatili za glavu.
KAZNENI UDARCI ITALIJA 2 - 2 ENGLESKA
Engleska mora zabiti za izjednačenje.
Jadon Sancho.
Engleska je pred porazom.
Trebam te. Pickforde, moraš braniti kako nikad nisi.
I uspio je!
Opet smo živnuli.
Vjera nam se vratila.
Dobili smo priliku za popravak. Sad moramo samo zabiti taj gol.
I opet ćemo imati šansu.
Na redu je Bukayo Saka.
„Samo nemoj promašiti.
Nemoj promašiti ne da mi pobijedimo, nego radi sebe.”
Bukayo Saka,
devetnaest godina.
Spašava san cijele nacije.
Pobjednici UEFA Eura 2020. godine,
Italija!
Gareth Southgate krenuo je ravno prema Saki.
Vidjelo se da mu je teško.
Nismo željeli takav kraj.
Na kraju utakmice počela je kiša.
U tom trenutku ona se skupina samo okrenula.
Kao da su svi primili istu poruku.
Svi su se okrenuli i samo počeli hodati.
Strašno je to kada te obuzme olakšanje.
Nije nam bilo drago što nam je laknulo, ali laknulo nam je.
Imao sam osjećaj da se čitav svijet srušio.
Od onog čvrstog uvjerenja
i dizanja morala kad smo ušli u finale,
tog duha zajedništva.
Sve se rasulo.
Raspoloženje se promijenilo. Od...
potpunog zanosa do bijesa.
Gledao sam to kao Azijac.
Vidio sam trojicu crnaca kako promašuju jedanaesterce
i bio sam uvjeren da će ih napasti.
Znao sam da hoće.
PROMAŠIVALE SU SAMO CRN****.
Naše nadarene, mlade, crne engleske nogometaše rasistički su vrijeđali.
OSTAVITE SE NOGOMETA.
Ako ti dobro ide i sve je kako treba,
onda si naš,
ali čim zabrljaš, više nisi.
Uvijek ista priča.
DOĐI PO BANANU
MARŠ IZ MOJE ZEMLJE.
Mama mi je poslala poruku:
„Javi mi jesi li sretno stigao kući.”
Vrijeđali su Pakistance,
a ljudima koji to nikad nisu doživjeli jako je teško to shvatiti.
Izbjegavao sam ikog pogledati u lice, kontakt s ljudima.
Da ne bih slučajno nekog gurnuo pa dobio šaku u zube.
Na kraju utakmice htio sam izaći odande. Ali čuli su se rasistički povici.
Navijači su izlazili, komentirali.
„Ma crni...”, „crn****”.
Spustio sam kapuljaču i nisam se zaustavljao. Ravno doma.
JEBEŠ SANCHA
Poslije sinoćnje utakmice
vandaliziran je ovaj mural Marcusa Rashforda.
Nogomet se opet našao u fokusu šireg društvenog problema.
GOVNO USRANO
Marcus Rashford promijenio je vladinu politiku
što se tiče skrbi za djecu iz siromašnih sredina.
A mural oslikan njemu u čast vandaliziran je.
To te natjera da se zapitaš u kakvoj to zemlji živiš.
Ma strahota.
Strahota jedna.
A koliko je pomogao ovim ljudima!
Znali smo da će se to danas dogoditi. Užas.
Marcus Rashford dao je sve od sebe da Engleska pobijedi, da nas obraduje.
A sad je najednom postao negativac i svi su ga napali.
Sramota.
Obuzele su me emocije koje nemaju nikakve veze s nogometom.
Tu se radi o čistom rasizmu koji je nemoguće zanemariti.
Nema potrebe za time.
Ne odlučuje boja kože o tome hoće li netko zabiti jedanaesterac ili neće.
Dođe ti da ih pitaš: „Kakav ti je to gušt?
Daj se saberi, čovječe. Odrasti više.”
Bila sam u šoku
što je toliko ljudi sasvim otvoreno pokazivalo rasizam.
Ja radim u Brentu. Živim u multirasnoj zajednici.
Jednostavno nisam mislila da će se to dogoditi.
To samo dokazuje da nisi uvijek svjestan čime si okružen.
Ti ljudi žive među nama.
To čudno zvuči, ali tako je, i oni nagrizaju naše društvo
i iz dana u dan ostavljaju traga na ljudskim bićima.
Za mene je jedino pitanje bilo:
„Što ćemo sad poduzeti? Kako ćemo reagirati?”
Nadam se da su igrači shvatili
da imaju tu silnu, beskrajnu potporu.
I VI MISLITE DA STE NAVIJAČI? ČESTITAJTE IM
MA FENOMENALNO
BILI SU SJAJNI. TREBAMO SE PONOSITI
PRAVI NAVIJAČI SU 100 % UZ VAS, GLAVU GORE
Svi su podijelili onu objavu
gdje trojica koja su promašila kazneni udarac na glavi nose krunu
i gdje su oni kraljevi.
JUNAK
SVAKA ČAST, UZOR
Dovoljno je samo pogledati
kako su ljudi dali podršku Rashfordu, Sanchu i Saki.
To je pokazatelj šireg zajedništva,
sloge i jedinstva u ovoj zemlji.
Ta mi je reakcija ulila nadu, naravno.
Ljudi su izašli pokazati svoju ljubav i potporu.
Pokazali su dečkima,
koji su možda imali osjećaj da ih svi mrze, da je upravo obrnuto.
Udarna vijest.
Prije deset minuta
javio se Marcus Rashford nakon sinoćnje talijanske pobjede na jedanaesterce.
„Moju igru možete kritizirati do mile volje,
ali nikad se neću opravdavati zbog onog što sam i odakle dolazim.
Poruke koje sam danas dobio zaista su me ganule,
a reakcije samo što mi nisu natjerale suze na oči.”
Možda je u tom trenutku time zacijeljena bila ta rana,
ali nije...
Meni nije utažila žeđ.
Previše ja već godina imam
da bih povjerovao
da će naslov europskih prvaka biti čarobni štapić za društvene boljke.
Doživjeli smo jedan trenutak.
Jedno vremensko razdoblje u kojem smo se zbližili.
Ali nije time moguće svladati probleme.
Što to govori o nama kao zemlji?
Da nas čeka još posla da bismo to uspjeli riješiti.
Nikad više ne želim iskusiti ono što sam doživio taj dan.
Još se nisam od toga oporavio, zaboljelo me.
Baš me zapeklo.
Vidjeli smo nešto što nikad nismo.
Sutradan se zapitaš: „Kako je moguće da nitko nije poginuo?”
Imali smo jako puno sreće što nije bilo smrtnih slučajeva.
Bar ja tako mislim.
Nečuveno. Odvratno.
Stadion se izvanredno dobro snašao
u najtežim mogućim okolnostima.
Neki su navijači snimljeni kako ruše ograde izvan stadiona
i jure uza stube prema nacionalnom stadionu.
Kad sam se sutradan probudio i prebacio na Sky Sports News,
najiskrenije vam kažem,
na prvoj snimki koju sam ugledao
bila je skupina navijača među kojima sam bio i ja.
Rekli su da će podnijeti prijave protiv njih, da će pregledavati nadzorne kamere.
A meni je istog časa srce sišlo u pete.
Pa što sam to učinio?
Sramiš li se toga?
Ne sramim se.
Svi smo 2020. bili zaključani u kućama.
Nikamo nismo mogli,
smjeli smo izaći samo da se malo rekreiramo.
A oni koji vode našu zemlju cijelo su to vrijeme tulumarili.
Kako da ja onda osjećam da sam nešto zgriješio?
Vidjeti Englesku kako osvaja prvi naslov od 1966.,
nije bilo šanse da to propustim, ni zbog koga.
I dalje mislim da su Engleska i Englezi
jako dobri, jako otvoreni,
tolerantni prema drugim narodima i kulturama.
Ali tijekom tog jednog dana
Engleska je gotovo postala neprijatelj zbog ponašanja navijača prema nama.
Zapravo su mi učinili uslugu.
Kad Maya govori o nečemu vezanom za Italiju, kaže:
„Ali, tata, mi Talijani...
Nama Talijanima...”
Za mene je to stvarno bilo više od nogometa.
Evo Maye! Kakvo iznenađenje. Što to...
Što si donijela? Zastavu koju smo nosili tog dana.
WEMBLEY, SRPANJ '21 NOGOMET SE VRAĆA U RIM!
Vraća se u Rim.
Kad sam dobio snimku sebe na autobusu, objavio sam je na Facebooku.
A tata mi je tad rekao da se na finalu Eura 1996.
on popeo na krov lokalne pivnice u Stanfordu.
Penjanje i veranje, mislim da mi je to u krvi.
Na njega sam.
Taj mi je dan u lijepoj uspomeni. Djeci ću pokazivati slike s autobusa.
Vjerojatno i njihovoj djeci.
Ne bih ništa promijenio.
Osim poraza, naravno.
Evo nas opet.
Engleska kreće u kvalifikacije za Euro 2024.
Mogu li ovaj put napokon do naslova prvaka?
Opet ću otići gledati Englesku
zato što reprezentacija i izbornik,
ti mi dečki nisu ništa učinili.
Lopta za Marcusa Rashforda.
Rashford za Englesku.
Da Engleska uđe u finale kao domaćin i da se igra na Wembleyju,
dao bih svu ušteđevinu da kupim ulaznicu, sto posto.
Kad Engleska igra za naslov, uvijek ću vjerovati da može pobijediti.
Saka.
Saka ide po treći gol!
Bukayo Saka odlučio je utakmicu.
Ima tek 21 godinu.
Bukayo Saka prvi put u karijeri zabija tri gola u utakmici,
i to za Englesku.
NA DAN FINALA EURA 2020. OZLIJEĐENO JE 19 POLICAJACA,
A U LONDONU JE ZBOG NEREDA PRIVEDENO 86 LJUDI.
U NEOVISNOM JE IZVJEŠĆU POHVALJENA HRABROST REDARA I POLICAJACA,
OPĆINSKOG VIJEĆA, SAVEZA I OSOBLJA WEMBLEYJA U SVLADAVANJU AGRESIJE.
ŽENSKA REPREZENTACIJA OSVOJILA JE EUROPSKO PRVENSTVO 2022. NA WEMBLEYJU
I TIME ENGLESKOJ DONIJELA PRVI VELIKI NASLOV OD 1966.
Prijevod titlova: Sandra Mlađenović