Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
God morgen. Klokka er 06.00.
Søndag 11. juli.
Datoen vil bli historisk som dagen da England møtte Italia
i EM-finalen i fotball.
Millioner av engelske fans våkner i dag
med et etterlengtet håp om
at herrelandslaget skal løfte sitt første, store trofé siden 1966.
Med bare få sekunder igjen å spille
får England ballen fram, og Hurst er alene igjennom.
Folk går ut på banen! De tror det er over!
Det er det nå! Det er fire!
ENGLAND 4 VEST-TYSKLAND 2
Dronningen gir Bobby Moore trofeet.
Det gylne symbolet på internasjonal dominans.
Etter lang ventetid har England endelig nådd en finale, som går hjemme på Wembley.
Wembley Stadium er verdens mest ikoniske fotballstadion.
Det er fotballens hjem.
Wembley er historisk og sagnomsust, en sted man må besøke en gang.
Verdens øyne var på Wembley.
Det var viktig at alt var helt perfekt.
Endelig får jeg oppleve England i en viktig finale.
Den kommer hjem!
Hele landet ble båret fram på en bølge av glede.
Vi hadde et glimrende lag; ungt, målbevisst og talentfullt.
Nasjonen lot seg rive med.
Kom igjen, England!
Jeg tror vi vinner. Alle gjør det.
Vi skal skape historie.
Vi skal vinne fotball-EM
og det hjemme på Wembley.
Det er stille før stormen.
Du er blitt invitert til ditt livs største fest.
Folk tok helt av.
Nå skal vi bli drita.
De klatrer opp på lyktestolper og trafikklys. Det blir bare verre.
Det knaste under føttene.
Glassbiter overalt. Som å gå inn i War of the Worlds.
FULLT KAOS
Folk drakk tett og brukte mye kokain.
Det er tusenvis av folk her uten billett.
Det blir ei bombe som kan eksplodere når som helst.
Så hører jeg på radioen "sperring brutt".
Vi måtte komme oss inn.
De angriper.
Vi var i mindretall. Bokstavelig talt.
Det er den viktigste kampen i engelsk fotball på 55 år.
Det kan bli en katastrofe.
Går det an?
Hva faen?
FINALEN: ANGREP PÅ WEMBLEY
Se her, Sky Sports.
Jeg er superklar.
Dette engelske landslaget
gjenspeilte hele landet.
- Rivalisering mellom Arsenal og Tottenham? - Ikke i det hele tatt.
Samholdet gledet meg stort. Det handlet ikke bare om
at det var så mange svarte spillere.
Phillips har ballen. Han går forbi en forsvarer, så en til.
Han trer gjennom til Sterling!
Det handlet om at de var unge og energiske og knyttet til lokalmiljøet.
En gruppe som unge følte tilknytning til, både menn og kvinner.
England vinner gruppen uten å ha sluppet inn mål.
Vi hadde spilt bra. Vi hadde målscorere i Sterling, Saka og Harry Kane.
Troen var sterk på at i år skulle det lykkes.
Shaw har den. Han gir den til Grealish.
Harry Kane!
England to, Tyskland null!
Vi hadde slått Tyskland, og så kom semifinalen.
England har fått straffe i ekstraomgangen. Det kan sende dem til finalen.
Nå hadde de sjansen.
Forbannelsen er omsider brutt!
England har nådd sin første, store finale siden 1966.
TOLV TIMER TIL AVSPARK
Vi ser av videoen fra finaledagen at stemningen var god.
Den kommer hjem.
Alle ønsker å få oppleve at landet deres løfter trofeet.
Især på Wembley.
Dette er sjansen til å se noe som ikke har skjedd på 55 år.
Dette er historisk, sånt man vil ha med seg.
Billetter var gull verdt.
JEG TAR DEM - DU FÅR 4000.
SEND DM - 8000 PÅ SVARTEBØRSEN
Jeg var heldig som kunne betale over 600 pund for å se en kamp.
På nettsider ble de omsatt for flere tusen pund.
Det var blitt latterlig dyrt.
Jeg hadde aldri billett til finalen,
men jeg aktet ikke å se en EM-finale som spilles tre timer unna,
hjemme.
Fotball har alltid hatt en viktig plass i livet mitt.
Den gir meg glede.
Når England deltar i sluttspill, blir alt forsterket.
Da er vi sammen om det.
Det er vanskelig å forklare. Du føler det bare.
Jeg hadde ingen andre tanker i hodet enn:
"Jeg skal ikke gå glipp av kampen."
Dette er talkSPORT.
Gareth Southgate har fortalt talkSPORT at tribunefeberen herjer i hele landet.
Når du kjører forbi folk som tuter og har vaiende flagg på bilen,
er det åpenbart.
Sankt Georgs kors flagrer rundt meg!
Den kommer hjem!
-Den kommer hjem! - Ja!
Gareth Southgate, hele England er med deg!
Uvirkelig.
Du kan ikke tro at dette skjer, og at du skal dit.
Men jo.
Svigerfar skulle hente meg.
Du hører oppladningen på radio, og det blir mer virkelig.
Du drar til London.
Du vet at alle i bilene tenker på kampen du skal på.
JEG HAR ØNSKET DETTE SIDEN JEG VAR FEM.
Heia England!
HEIA ENGLAND, NÅ SKAL VI VINNE!!!
ELSKER DETTE LAGET OG EN TRENER SOM FORSTÅR
Du kan ikke unngå å tenke på tidligere engelske landslag
og de tunge stundene vi har hatt.
England er ute av VM!
Vest-Tyskland går til finalen etter straffespark.
Det første sluttspillet jeg husker, var i Mexico i 1986.
Passerer Hoddle midt på banen.
Den lempes inn, og Maradona scorer!
Mor var ganske religiøs. Vi er katolske, og hun sa:
"Gå og be en bønn."
Jeg husker jeg gikk ned trappa og knelte helt nederst.
Jeg ba ave-maria eller fadervår.
Derfor er England så rasende, for Maradona slo den inn med hånden.
Jeg husker at jeg var ute av meg.
Jeg tenkte at hvis jeg kunne si til gutten som ba i trappa:
"Det går bra, for når du blir voksen
skal England spille EM-finale på Wembley. Du får deg billett, og vi skal vinne."
Dette er talkSPORT.
Gareth Southgate sier han vet at Italia blir en farlig motstander på Wembley.
Vi har en utrolig bra resultatrekke. Tre uavgjorte og ingen tap på de siste 30.
Det er hele gruppens fortjeneste.
SØR-LONDON
For meg er fotball kjærlighet og følelser og et samlingspunkt.
Jeg er fra Brindisi i Sør-Italia.
Det er i Puglia, støvelhælen.
Jeg flyttet til London i 1993.
Når jeg tenker på at datteren min er halvt engelsk og halvt italiensk,
gjør det meg stolt, men jeg vil at hun skal føle seg italiensk.
Fotball var en måte å få til det på.
Jeg var forberedt på å betale hva som helst for å dra på finalen.
Jeg er veldig glad og stolt over å kunne gi denne gaven til Maya.
En dag kan hun mimre om at hun var på Wembley med faren.
Jeg bodde på Hilton, rett overfor stadion. Da jeg runder hjørnet, ser jeg buen.
Umiddelbart slår det meg hva jeg gjør her.
Jeg skal gå inn på et colosseum og levere et fantastisk arrangementet.
Spenningen stiger, og jeg blir nesten svimmel.
Du er deilig anspent,
for du vet hva som skal skje, hvor storslått denne dagen blir.
Du skal ikke ut og spille, men du er ansvarlig for sikkerheten.
Det er et magisk stadion.
Verdens beste.
Jeg sa til staben: "Dere er privilegerte som er på denne siden av sperringen
og får bidra på arrangementet.
Dette er mer enn personlig. Dette er nasjonalt.
Vi er Wembley Stadium.
Vi er klare."
NI TIMER OG 30 MINUTTER TIL AVSPARK
Mamma setter meg av og sier:
"Styr unna bråk. Kos deg. Glad i deg." "Ja da, mamma."
Alle var kjempegira. Du så det på dem.
Folk på toget hatet oss sikkert, men ville bare ha det gøy.
Sånne dager er sjeldne.
Jeg gleder meg til å dra til Wembley. Jeg var villig til å gi
ei månedslønn for en billett.
Jeg tenkte at hvis jeg hadde 2000 pund i hånden
og viste dem det, ville det bli vanskelig å si nei.
Billettene kostet flere tusen.
Jeg ville ikke bruke så mye på en kamp. Jeg dro bare dit for å feste.
Helt vilt.
Det er bare drikking og heing.
Synging, glade fjes, rødt og hvitt overalt.
Gleder meg.
Jeg var stolt av å være engelsk og forent.
Å komme ut øverst i trappa og se ned
Wembley Way var helt utrolig.
Klokka var bare 10.30. Det var masse folk og rene gatefesten.
Jeg tenkte på hvor stort det var å ha England i finalen på Wembley.
En gledens dag for alle.
Jeg hadde hatt mange jobber, men aldri på et stadion
under en kamp, så dette var nytt.
Jeg ville heller vært tilskuer, men billetten kostet flere tusen pund.
Så råflott kan man dessverre ikke være som vekter.
Et nøkkelbånd fra EM i 2020. Fins ikke så mange av dem.
Det skal jeg ta vare på og vise barna mine.
"Jeg var der." For kanskje tror de meg ikke. "Du ljuger, pappa."
"Jeg ljuger ikke." Her er beviset.
Vinner England, vil jeg være der.
Jeg vil høre seiersbrølet og se når de tar imot trofeet.
England vil aldri nå en finale igjen.
Hvordan er ståa?
Nervøs? Dette er Euro GameDay Live fra England mot Italia på Wembley.
- Kommer den hjem? - Ja, England vinner!
- 2-1 til England. - Hvem scorer målene?
Kane og Sterling.
England vinner 2-1 i dag!
Heia England!
Få prøve.
Da er det finale. For en storslått dag dette blir.
I fem uker var jeg sammen med de engelske spillerne
med daglige sendinger på radio.
Som sportsreporter blir det neppe større enn det.
Da muligheten bød seg, måtte jeg klype meg i armen.
- Må jeg synge? - Hvorfor ikke? Vi kan synge med.
Vi var i flytsonen fra første stund.
Man burde iblant huske på hvor unge disse guttene var.
Jeg vet at de er menn, men de er likevel guttunger.
Bukayo Saka er tenåring. Han måtte våkne hver morgen,
dra på seg England-drakten og bære nasjonen på sine skuldre.
Han scorer mer enn meg på trening.
Vi øvde på avslutninger. Hvor mange scoret du?
- Hvor mange har du i år? - Jeg må gå.
Men jeg følte virkelig at jeg var omgitt av noen helt spesielle mennesker.
Jeg hadde respekt for Marcus Rashford. Han hadde en helt spesiell aura.
1,3 millioner barn i England kan motta matkuponger til gratis skolemat
etter en kampanje ledet av Marcus Rashford.
Det at de har meningers mot
sier mye om laget.
De hadde et oppdrag, som var å vinne EM.
Men oppdraget omfattet mer enn det. De skulle gi landet noe å være stolt av.
ÅTTE TIMER OG 30 MINUTTER TIL AVSPARK
Selv om du ikke har billett, er det dra til Wembley
for å oppleve den utrolige stemningen noe jeg forstår fullt og helt.
Her er det fest.
Jeg var den første fra Brent byråd.
Jeg bestemte meg for å gå en runde rundt på områdene
vi har ansvar for, og få oversikt over situasjonen.
Wembley!
Folk kom hit med tog og T-bane med alkohol i store kvanta.
Alkoholutsalgene i området solgte som aldri før.
- Det er køen foran Tesco. - Jævla svær.
Alkoholen fløt.
Men kampen startet ikke før åtte om kvelden.
Man kan ikke se fotball uten øl.
Det går an, men det blir ikke så bra.
Man trenger ikke joggesko for å løpe, men det hjelper.
Man trenger ikke øl for å ha det gøy, men det hjelper.
Alt blir mer interessant.
- Gi meg en S! - S!
- Gi meg en C! - C!
- Gi meg en O! - O...
Folk ville hygge seg.
Dette var muligheten til å bli med på noe fantastisk.
Folk satt innestengt under korona.
Nå ville de slippe seg løs.
Under nedstengningen var jeg mye av tiden
i eller på senga, hver dag.
Det tappet meg for livslyst.
Mye av tiden var jeg deprimert.
Å være innelåst i huset så lenge.
Vi er mennesker. Vi skal være ute.
Det er klart du blir deprimert.
Trykket hadde bygget seg opp i folk, og nå var de klare til
å gå amok.
En kongedag. Vi har ikke billett. Vi kom bare for å slå oss løs.
Mamma tror jeg er i Goring.
Jeg dro til Wembley, og det var virkelig verdt det.
Hvis du ser dette, mamma... Unnskyld.
WEMBLEY WAY ER HELT CRAZY.
ANDRE DRAR FRAM UTSTYRET
MÅTTE DEN BESTE PENISEN VINNE!!! ITALIENSK / ENGELSK KULTUR
Du er ute på Wembley Way med kompisene dine.
Og drikker i timevis i sola før en historisk finale.
Alle sa: "Tusen takk. Jeg skal sørge for bjelleklang."
ANTE IKKE AT BLUSS VAR INN IGJEN!!!
DET ER FULL FYR
ROCKET MAN ER ANNERLEDES I ÅR
HAN ER DYNAMITT!!!
Folk var klare for alt.
Skjønner du? "Nå skal vi drikke oss drita."
Fotballen kommer hjem.
Stemningen i landet preges av at England har imponert.
Alt avhenger av Gareth Southgate.
Alle i troppen er kvalitetsspillere. Det gjelder å få det beste ut av dem.
Han kan velge tre bak eller fortsette med fire. Vi må stole på ham.
ØST-LONDON
Jeg var ukonsentrert den morgenen.
"Tenk at jeg skal se England spille finale.
Skal vi vinne nå, eller glipper det igjen?"
Et av mine første minner er at Michael Owen scoret for England
Jeg hørte pappa si: "Slå den fram. Hva driver du med?"
Michael Owen løper mot de argentinske forsvarerne.
Det er Michael Owen!
Pappa og søsteren min ble helt ville. Mamma kjeftet for at vi sto i sofaen.
Etter det har vi alltid hengt opp flagget til hvert mesterskap.
Folk tror sikkert vi er nasjonalister, men vi er en asiatisk familie.
Etter som jeg ble eldre, har jeg blitt mer klar over
at jeg ikke er engelsk i enkeltes øyne. For mange betyr det nemlig hvit.
Hvis jeg er "ikke-engelsk", hvorfor heie på England da?
Jeg er født i Midlands. Hvorfor skulle jeg ikke det?
Men det laget med så mange med ulik bakgrunn
og med så godt samhold hadde en samlende virkning på England.
Jeg gledet meg til å dra til Wembley og ta del i det.
ÅTTE TIMER OG 15 MINUTTER TIL AVSPARK
Vi sto oppå pullertene på Wembley Way og sang og hoiet.
Jeg så bussen og tenkte: "Nå skal jeg briljere."
De andre hjalp meg opp.
Folk kastet drikke til meg.
De jublet hvis jeg tok imot og uffet hvis jeg glapp en.
NÅ SKJER DETTE...
Mange filmet, og jeg følte meg som verdensmester.
Etter hvert kom flere opp på bussen, så jeg bestemte meg for å gå ned.
Jeg hadde moret meg nok, men jeg dro det i gang.
Den kommer hjem!
De sier at jeg alltid smiler.
Man må jo bare se lyst på livet.
En vet aldri hva som venter.
Jeg og folkene mine skal ta hånd om folkemengden.
Folks sikkerhet både inne på stadion
og utenfor i timene før kampen er hovedoppgaven vår.
Jeg var på Olympic Way.
Jeg ser at det utarter seg.
Du har det ikke så fett.
Flere er allerede overstadig beruset.
Narkotika inntas åpenlyst.
Er oppførselen ille nå,
går den bare en vei.
FEM TIMER OG 45 MINUTTER TIL AVSPARK
Hva blir sluttresultatet? Hvem scorer vinnermålet?
Hvis du dulter borti de jævla kompisene mine igjen,
skal jeg kvele deg med spagetti.
- Blør han neseblod? - Ser sånn ut.
VINN ELLER TAP, KOKAINSALGET GÅR BRA
Fyllekalas.
De flyr bokser og fotballer gjennom lufta.
Sånn har det vært i lang tid. Jeg har aldri sett noe lignende.
Men England har aldri vært i finalen.
Folk kommer til cupfinaler, playoff-finaler i Championship...
Nå dreide det seg mest om flatfyll og regelrett kaos.
Det haglet med flasker og bokser.
Fulle flasker og tomflasker.
Folk brydde seg ikke noe særlig om
hvor flaskene havnet og om de gjorde skade.
Vi måtte etablere førstehjelpsplass utenfor Brent Civic Centre.
Jeg har levende minner om glasskader.
Det var blod og bandasjer og folk som prøvde å gi førstehjelp.
Det lignet en slagmark.
Jeg er i kontrollrommet.
Vi kunne se berusete supportere
sette livet på spill.
Det var lite politi til stede.
Vi trengte hjelp med å holde styr på folk.
Vi har alltid ønsket at England skulle få spille en slik kamp.
Den blir fullstendig overskygget
av mer alvorlige omstendigheter.
Jeg lurte på hvor politiet var.
Bare lokalpolitiet var til stede.
Hovedstyrken skulle etter planen komme kl. 15.00.
På finaledagen forventet politiet at det ville være størst behov i sentrum.
Slik hadde det vært så langt under mesterskapet.
De hadde forberedt seg på å sette inn styrker i sentrale deler av London.
Men på finaledagen viste det seg at behovet var i Wembley-området.
Vi fryktet at ustyrlige billettløse fans skulle omringe stadion helt.
Det kom stadig flere til, så vi trengte politistøtte mye tidligere.
Vi kom til Wembley og gikk av toget.
Stasjonen var fullpakket med folk.
Vi så ingen andre italienere. Vi følte oss i undertall og omringet.
Stikk den pastaskruen opp i ræva di
Det var den første gangen jeg følte at jeg var i fare.
Da jeg kom ut av Wembley Park,
så jeg et katastrofeområde.
Det var ødelagte trafikklys, lyktestolper og trær.
Det så helt bombet ut.
Det var ødeleggelse overalt.
Jeg har vært på Wembley flere ganger, og dette var
som å gå inn i War of the Worlds.
Jeg kom ut og sa: "Er dette Wembley? Det ser ikke sånn ut på en kampdag.
Hva skjer? Alle disse kan ikke ha billett."
Mange supportere skal på kampen.
Hvordan skal de komme seg forbi denne enorme folkemengden?
Politiet fikk beskjed om at vi trengte støtte tidligere.
De klarte å få hit folk før klokka 15.00.
Problemet var at mye av den utilbørlige oppførselen
hadde bredt om seg.
På et lite område var det tett i tett med stupfulle folk.
Alle ventet på at de skulle åpne og lette på trykket ved å slippe folk
inn på stadion.
Under mesterskapet måtte vi ha et ytre perimeter,
der det ble foretatt adgangskontroll
så folk ikke kunne gå opp trappa og vise fram billetten ved inngangen.
Klokka 16.30 åpnet vi det ytre perimeteret
og slapp inn folk.
Vi kom til første kontroll nederst ved Olympic Steps.
Personen foran meg slapp forbi, og da fikk han et rart ansiktsuttrykk.
Han feiret.
Jeg hørte ham si til vennen: "Tenk at de slapp oss forbi"
Han viste oss at han slapp inn med falsk billett.
Det enorme antallet fans uten billetter
betød at stadionvaktene og vekterne ikke hadde noe å stille opp med.
MÅ HA BILLETT
Jeg tenkte: "Dette skal jeg ikke gå glipp av."
Jeg går opp på venstre side av Wembley Way
og spør om noen selger billetter.
Alt jeg sa, falt for døve ører.
Jeg er kommet helt hit beredt til å bruke et par tusen
for å komme inn.
I verste fall har jeg ingen plass å se kampen.
Plutselig begynte noen å kaste flasker og bokser på oss.
Først tenkte jeg at det var et engangstilfelle.
Så kom det flere.
Jeg og Maya er omringet av engelske supportere.
Vi følte at vi ble angrepet. De viste oss fingeren.
De var aggressive og ufine.
Min eneste tanke var å beskytte datteren min.
Da så vi en gruppe italienere.
De ropte at vi måtte slå følge med dem og ikke gå rundt alene.
De så datteren min og omringet henne.
Jeg holdt ryggsekken foran ansiktet og over hodet hennes.
Så gikk vi i samlet tropp.
Maya huket seg sammen under beskyttelsen vi lagde.
I det øyeblikket tenkte jeg at jeg hadde vært naiv
som hadde tatt datteren min med på kampen.
Politiet omringet oss så snart de så oss og eskorterte oss videre.
Jeg er med svigerfar, som er 70.
Han er sprek, men tross alt 70 år gammel.
Vi kom rundt hjørnet, der trappa er.
"Jøss.
Hvordan skal vi komme oss gjennom det folkehavet?"
Wembley Way er fullpakket med billettløse supportere.
Det er åpenbart for få vektere, stadionvakter og politifolk.
Snart åpner de inngangene.
Folkene på Wembley Way uten billetter vet
at det er 23 000 ledige seter på grunn av koronarestriksjoner.
Kombinasjonen av alt dette er som en perfekt storm.
Hadde jeg vært stadionvakt da,
hadde jeg vært livredd.
Da jeg sa hvor jeg jobbet, sa vennen min: "Da får du juling."
"Ja vel", sa jeg. Alle sa det samme.
"Taper England, er du død."
Jeg sa: "Samme det. Jeg skal jobbe der likevel."
På Olympic Way
så jeg at det åpenbart var altfor mange supportere uten billett.
Vi var i undertall. Bokstavelig talt.
Det er engelsk fotballs største dag.
For å la fans som aldri vil få se noe sånt igjen,
være der
må man være ekstra forsiktig.
BARE HOLD UT - DEN KOMMER HJEM!
DECLAN RICE: MIN HELT
Det var rørende å se dem dra fra St. George's Park før finalen.
Guttene ble møtt av et hav av kjærlighet og støtte.
Det var fint å se at de fikk noe tilbake,
for de hadde gitt oss gledesstunder i flere uker.
Nå var det vår tur til å vise at vi satte stor pris på dem.
Nakkehårene reiste seg.
Skjedde det?
Jeg sa til en stadionvakt: "Svigerfar er 70. Jeg er engstelig for ham.
Vi har billetter. Kan du slippe oss inn?"
Heldigvis slapp han oss inn.
Derfra gikk vi opp til rotasjonsporten.
Rett før jeg skulle skanne telefonen,
så jeg om han var bak meg, men han var ikke der.
Der sto en ung fyr i 20-årene med England-drakt.
"Hva gjør du?" sa jeg. Han sa: "Jeg gir deg 20 pund."
"Svigerfaren min står bak deg. Han må følge meg inn."
"Flytt deg", sa jeg. Jeg har aldri begynt en slåsskamp.
Til slutt måtte jeg true ham og si: "Stikk, for faen!"
Mange sniker seg inn
på fotballstadioner uten billett.
Det pleier ikke å være sjekkpunkter du må forbi før selve stadion.
Jeg ville skaffe meg oversikt først.
Hvis jeg timet det bra, kunne jeg snike meg inn.
WEMBLEY-SNIKINGEN ER I GANG
WEMBLEY-SNIKE-GRUPPE HVEM VIL BRYTE SEG INN???
Jeg runder et hjørne og hører folk rope "Rooney". "Hva skjer?"
Rooney!
Etter å ha filmet meg og Rooney, stort for meg som er United-fan,
lurte jeg på om han kom fra en inngang for VIP-er eller spillere
eller media. Jeg ante ikke, men jeg lurte på hvor han kom fra.
Jeg gikk ned et smug
og kom til en åpen plass. Til venstre gikk det ei svær trapp
opp til stadion.
Da jeg kom opp, var det masse folk der som ropte: "Er vi klare?"
Jeg visste hva de skulle.
Jeg er på kontrollrommet.
En kollega roper plutselig: "Spanish Steps! Det gir etter."
Jeg snur meg og ser
en folkemengde bryte seg gjennom.
Det er kort avstand fra antisosial og hensynsløs atferd til vold.
Å faen!
Herregud. Du store min.
Jeg har snodd meg inn blant dem.
Når vi kommer fram, er det folk som blir trampet ned.
"Herregud", tenker jeg. Jeg tråkket over noen,
falt forover og rullet meg over dem
så jeg ikke skulle trykke dem ned med å stå på dem.
Jeg prøvde å være mest mulig skånsom.
Jeg ante ikke hva som foregikk rundt meg av vold og sånt.
Jeg hadde full fokus på mitt eget oppdrag.
Jeg prøvde desperat å unngå å gå glipp av begivenheten.
Jeg ser en stadionvakt som er blitt slått overende.
Jeg håper at han skal reise seg igjen og ikke bli liggende.
Jeg ser en som har ligget nede lenger enn normalt.
Jeg hører folkene mine tilkalle legehjelp til det området.
Du mister helt pusten når du ser sånt og tenker: "Hva er det som skjer?"
Da jeg kom meg over de som lå på bakken, reiste jeg meg og gikk rolig.
Noen som slapp inn, spurtet i vei.
"Ja, jeg har kommet meg inn!"
Det er som å si: "Jeg har sneket meg inn, så jeg stikker."
Mens jeg gikk rolig videre.
Jeg tenkte: "Nå er jeg rett ved stadion."
De hadde kommet seg gjennom en myk billettkontroll på Spanish Steps.
Disse billettløse supporterne var nå inne ved stadion
på leting etter svake punkt.
Da besluttet vi å stenge rotasjonsportene.
Det har vi aldri gjort før. Det har aldri vært nødvendig.
Men jeg hadde sett noe helt nytt.
Vi må stenge og nullstille helt så alle vet hva den nye trusselen er.
Jeg antok at noe var skjedd siden vi stengte ned.
Det hopet seg opp med folk med billett som ville inn.
Jeg står bare der, og folk begynner å rope.
De blir hissige. "Hvorfor ignorerer dere oss?"
"Vi kan ikke gjøre noe.
Stadion er stengt. Jeg kan ikke slippe dere inn. Jeg har ingen nøkkel."
"Du kødder! Du får bank når jeg slipper inn!"
"Er du morsom, jævla pakkis?"
Jeg har blitt kalt mye rart og fått rasistiske tilrop.
Det er ubehagelig, men du kan ikke la deg provosere.
Ser de svake punkt, utnytter de det.
Da jeg gikk rundt på sørsiden av stadion, så jeg at det var forferdelig trengsel.
Alle supporterne sto mellom stadionveggen og veggen på utsiden.
På grunn av nedstengningen var det antakeligvis
tusen eller flere
som sto tett i tett i kø for å komme inn.
Jeg ble inneklemt
av et stort antall svære mannfolk.
Jeg er bare 1,50 meter høy.
Det var veldig skummelt.
Dette kan utvikle seg i en farlig retning.
Jeg tenkte: "Jeg håper bare ikke at noen kommer til skade."
Det hopet seg opp med folk som ville inn på stadion.
Vi prøver å unngå trengsel.
At sammenstimling på et trangt område
blir altfor voldsom. Da kan folk bli alvorlig skadet.
For å ivareta sikkerheten til flertallet besluttet vi å åpne rotasjonsportene.
ÅPNE PORTENE
Da vi endelig nådde portene,
ble lyset rødt og den pep og åpnet seg ikke.
"Hva skjer?"
En stadionvakt sjekker billettene mine.
"Du er i feil seksjon."
"Jeg er italiensk. Hvorfor har jeg fått billett
blant engelske fans og ikke italienske?"
"Jeg kan ikke gjøre noe."
De kastet allerede ølbokser på oss.
Jeg hadde et barn med og følte meg utrygg.
Jeg tryglet og ba, men stadionvakten sa bare: "Gå dit billetten viser."
Så snart vi forlater køen, er vi de eneste italienerne utenfor Wembley.
Da tenker jeg bare: "Å faen."
Jeg var ved Club Wembley-inngangen på siden av stadion
for å ta imot gjester fra UEFA.
Det var allerede en lang kø av folk som ville inn.
Club Wembley var fullpakket. Jeg har aldri sett noe sånt.
Jeg pratet med en far som var der med tvillingjentene sine.
Det var den første kampen deres.
Jeg så at han var like opprømt som meg.
Han hadde med seg familien.
Jeg var der med kompiser.
Men fra det øyeblikket av ble det fullstendig kaos.
VERDENS ENKLESTE ARENA Å BRYTE SEG INN PÅ.
FØRSTE FINALEN I VÅRT LIV. GJØR DET DU MÅ!
Jeg var ganske nær gjerdet.
Kanskje 30-40 stykker drev og dyttet på gjerdet for å få det til å falle.
Nå faller det, gjør det ikke?
Å faen!
- Herregud! Det falt. - Nei!
- Herregud. - Faen!
Så kom en flodbølge av folk stormende inn.
Du så at folk i køen ble redde.
Faren med de to døtrene
prøver å skjerme dem mot flasker som blir kastet.
Tusenvis av ustyrlige mennesker gikk bare rett inn.
Vi måtte bare stå i køen mens det var fullt kaos rundt oss.
Hestene kan ikke gjøre noe. Bare ri mot dem!
- Ja. - Ri mot dem, så flytter de seg.
Jeg og noen kolleger prøvde å sette opp gjerdet igjen.
Det falt ned lenger bort, og vi prøvde å få det opp.
Så falt mer.
Det var som å spille Whack-a-Mole i 45 minutter.
Det var verken vektere eller politi, men billettløse fans som styrte.
"Hvordan skal dette løses? Når gir de seg?
Når får politiet kontroll på det?
Vil vi få gjøre det vi kom hit for?" Som var å se vårt lag vinne EM.
Vi så folk gå opp Olympic Steps.
Jeg og noen kompiser gikk opp trappa og rundt stadion.
Da så vi masse folk løpe inn i arenaen.
Noen dro dit uten tanke om å bryte seg inn på stadion.
Men slik stemningen var og rushet de fikk av å se folk gjøre det,
fikk dem til å gjøre det fordi de var fulle av adrenalin.
Iblant er det vanskelig å styre seg, men det var å gå for langt.
Foran rotasjonsportene utenfor arenaen
sto det en eller to stadionvakter ved hver eneste inngang.
Innenfor,
bak rotasjonsporten, sto en til.
Ved hver sto det en eller to stadionvakter.
Fordi så mange prøvde å snike seg inn,
måtte vekterne inne på arenaen løpe og hjelpe noen.
Da var det en kort stund at en kø var ubevoktet.
Jeg grep tak i en fyr og sa: "Jeg blir med deg inn."
Jeg går inn bak ham og er inne.
Vakten kommer tilbake, tar tak i fyren jeg fulgte inn.
Jeg går rundt ham og går rolig videre
mens jeg ber til høyere makter.
Jeg ber for hvert skritt jeg tar og går lenger og lenger unna.
Adrenalinet flommer rundt i kroppen.
Jeg var helt overlykkelig.
Jeg er inne og tenker: "Herregud. Jeg klarte det. Jeg har pengene i lommen.
Jeg har ikke brukt noe." Sjeleglad!
Hva må vi gjøre for å være bedre enn Italia i kveld?
Jeg tenker følgende:
Jeg gir alltid mine lag en sjekkliste med hva som trengs for å vinne.
Null baklengs. To eller tre må man ha i et mesterskap.
Før mesterskapet sa jeg at Harry Kane må lykkes for at vi skal kunne vinne.
Det siste på sjekklisten min,
som kan skje i kveld, er å vinne en straffekonkurranse.
Vi håper at det ikke blir avgjort på straffer.
Vi håper at England skal vinne i løpet av 90 minutter.
Jeg sitter på kontrollrommet og hører
noe som gjentar seg i hodet i månedsvis, og det er "sperring brutt".
Jeg ser på skjermene en strøm av folk
som baner seg vei.
Jeg har aldri sett noe lignende i hele mitt liv.
En flokk med zombier løper inn, faller og folk tramper på dem.
Galskap.
Jævla dritt!
Det blir konflikt mellom de som har kommet inn på lovlig vis,
og de som har sneket, og det blir knuffing og slåssing.
Stikk av!
Drit og dra!
Rett i fjeset!
Gjør jobben din, for faen!
Hadde jeg stilt meg foran dem,
hadde jeg ikke vært her i dag.
Jeg løp over til siden, la armen mot døra og prøvde å dytte.
Jeg sto bare der og dyttet.
Det nyttet ikke, men plutselig, som ved et mirakel, lukket døra seg.
Vi fant plassene våre, og da så du... Når jeg sier "sverm",
mener jeg en sverm av folk komme inn samme inngang som oss
og løpe til den andre siden av stadion,
mellom setene eller opp til oss.
Det var en uendelig strøm av folk.
"Håper ingen tar plassen min." Noe de gjorde da vi kjøpte drikke.
"Jeg har betalt 500 pund for å sitte her."
"Er det sant? Har du billett?"
"Ja, det har jeg." Han snur seg til kompisen og sier:
"Disse to kjøpte billett." Så begynte de å le.
Han og vennen fortalte at de kom ti-tolv stykker med minibuss
med en plan om å bryte seg inn, og alle klarte det.
ÅTTE MINUTTER TIL AVSPARK
Vi visste det var mange inne på stadion, og de hadde spredt seg ut.
Vi kunne ikke henge oss opp i det, men godta at de hadde vunnet.
Vi kunne se et stor antall samle seg rundt stadion, især ved Olympic Steps.
Vi er klar over trusselen. Vi trenger ikke så mange åpne innganger.
Vi har et system for forsentkommere, så resten låser vi.
De spiller nasjonalsangen.
Hårene... Det er en klisjé.
Det er en helt ubeskrivelig følelse.
Jeg blir skikkelig høytidsstemt.
Vi har hørt den mange ganger før, men aldri på en sånn skueplass.
De karene står der og synger min og din nasjonalsang.
De skal nå prøve å vinne et mesterskap for landet vårt.
Mens nasjonalsangen runger, har jeg 6000 personer der ute.
De vet at nå er det avspark, og da skal de inn.
En svær bølge flommer opp trappa.
Da hever politifolkene batongene og går bestemt mot dem.
Vi ser politi i opprørsutstyr som sier fra klart og tydelig.
Men vil politiet kunne holde dem stangen?
Vi kjenner alle heltene fra 1966,
men dette er en annen tid. Dette er Gareth Southgates lag.
Nå har de sjansen til å skape historie selv.
Hele landet står samlet.
Men Italia vil bli Englands hittil største utfordring.
Mancinis lag har ikke tapt på tre år.
Italia tar avsparket, og med det er EM-finalen i 2020 i gang.
Endelig startet kampen, det dagen handlet om.
Jeg husker at ballen havnet hos Luke Shaw.
Der kommer Luke Shaw!
Livet kunne ikke vært bedre.
Jeg og kompisene mine hoppet og spratt.
Alle havnet på gulvet og lo. Det var helt fantastisk.
Det var for godt til å være sant. Men det var sant. Jeg var der, og det var utrolig.
Det var det verste som kunne skje.
Jeg trodde aldri Italia skulle slippe inn mål så fort.
Men kampen er så vidt i gang. Alt kan skje. Forza Italia!
Chiesa er på vei.
Han skyter! Pickford var utspilt.
Det begynte å gå opp for alle at vi ikke hadde vunnet ennå.
Stemningen på stadion endret seg. Det ble nerver og neglebiting.
Man følte at italienerne fikk bedre grep om kampen.
Jeg ble lettet da fløyta gikk, for det så ut til at Italia skulle score.
Skjermene på kontrollrommet viste en svær folkemengde
mot politiets linje.
"Hvorfor skjer dette?"
Vi så det selv, og politiet sa fra om at de bare sto der uten å røre seg.
"Gå deres vei."
...høydepunktene av det vi har sett så langt.
I pausen ble Maya sittende sammenkrøket på setet.
Jeg sa: "Kom, Maya. Vi prøver å gå til de italienske supporterne."
Det var en fyr som så veldig viktig ut.
"Vær så snill, vi er italienere. De hiver øl på oss.
Vi trives ikke der og vil gjerne være sammen med italienerne."
Han sa: "Følg meg."
Vi går etter ham. Så åpner han ei siste dør, og vi ser banen igjen.
Vi var hjemme. Vi var så glade.
I andreomgang leverte italienerne en oppvisning i forsvarsspill.
Du får en ganske ubehagelig følelse.
Jeg vet at vi leder, men vi styrer ikke kampen lenger.
Ballen slås inn. England er i fare.
Og Bonucci scorer!
Italia 1, England 1.
- Kan vi vinne nå? - La oss håpe det.
Kom igjen, Maya!
Italia!
Få ting føles verre enn når motstanderne scorer på Wembley.
Lyden omslutter deg. Du kan ikke unnvike den.
Vi lar Italia score, og stemningen har snudd. Plutselig er vi sårbare.
Presset øker.
Det er så nære, og en glipp,
en tabbe, en feilpasning kan være katastrofal.
Vi er i gang med ekstraomganger i EM-finalen.
Italia angriper.
Ballen kommer ut, men går utenfor.
I andre ekstraomgang har Italia fortsatt å dominere uten å score.
Få sekunder før fløyta går, gjør Southgate sine siste bytter.
Inn kommer Rashford og Sancho,
antakelig bare for å skyte straffer.
Det føltes som et dristig valg.
Disse karene må være knallgode på trening
på straffer, for begge er unge.
Dommeren blåser i fløyta, og nå blir det straffespark.
Hvorfor slåss dere mot dem? Dere har jo ikke lov til å passere.
- Jeg vet det. - Hva er problemet da?
Jeg ser på folkene utenfor.
Vinner England, ønsker de å komme inn for å se England løfte trofeet.
De slipper ikke inn, for alt er låst.
Jeg har et enormt dilemma vedrørende sikkerheten til de 67 000 tilskuerne.
For deres trygghets skyld må jeg åpne utgangene før kampen er over.
Det er en blå linje foran de 6000 der ute. Ser de at dørene åpner seg
og hører brølet fordi England har vunnet, vil de da trenge seg inn?
De er verken England-fans eller fotballfans.
De er bare en gjeng med folk som vil bane seg vei inn.
Gitt hva som kan skje hvis England vinner,
vil det tryggeste resultatet være at England taper.
Hvordan går det med nervene? Nok en gang skal England ut i straffekonkurranse.
Folk sier at straffekonk er ren bingo. Det er bare tull.
Det er en ferdighetsprøve i en ufattelig stressende situasjon.
For å ta straffe må du ha baller.
Alt kan skje. Folk kan bryte sammen av presset.
Især hvis hele landet ser på, og du er i finalen.
Å gå fra midtstreken til 16-metereren er litt av en spasertur.
"Kjære Gud, jeg blåser i hvem som scorer eller bommer,
jeg blåser i hvem som blir helt, bare vi vinner."
Scoring. 1-1.
Redning.
England har overtaket.
Bonucci er neste.
Det er 2-2.
Fram går
Marcus Rashford.
Marcus Rashford for England.
I stolpen!
Hoder støttes i hender.
England må score for å utligne.
Jadon Sancho.
England er i ferd med å tape.
Du er nødt til å redde denne, Pickford.
Han tar den.
Det gir oss et løft.
Du får trua igjen.
Vi har fått en ny sjanse. Nå må vi bare score denne.
Så er kampen åpen.
Bukayo Saka går fram.
"Ikke bom!
Ikke for at vi skal kunne vinne, men for din egen skyld."
Bukayo Saka.
19 år.
For å holde liv i nasjonens drøm.
Vinnerne av UEFAs europamesterskap i 2020
er Italia!
Gareth Southgate går rett til Saka.
Han trenger åpenbart trøst.
Det var ikke det vi ønsket oss.
Ved kampslutt begynte det å regne.
På det tidspunktet snudde gruppen seg.
Det var som om alle hadde fått samme beskjed.
Alle snudde seg og begynte å gå.
Det er ekkelt å føle at det var en lettelse.
Lettelse er ikke riktig, men det var det det var.
Det føltes som om hele verden raste sammen.
Etter å ha hatt trua som bygde seg opp mot finalen,
alle forent,
forsvant alt.
Folks humør endret seg
fra ekstrem glede til å raseri.
Å være der som asiat
å se tre svarte spillere bomme på straffe.
Det var helt innlysende for meg at de ville få hets.
BARE SVARTE N****E SOM BOMMET.
Rasehets av våre talentfulle, unge, svarte, engelske spillere.
LIGG UNNA FOTBALLEN.
Lykkes du, er alt såre vel, og du er en av oss.
Feiler du, er du ikke det. Det er den samme gamle visa.
HENT BANANEN DIN
UT AV LANDET MITT.
Mamma sende SMS og ba meg si fra når jeg var trygt hjemme.
P-ordet ble brukt villig vekk.
Det er vanskelig å forstå for de som aldri har opplevd sånt.
Det gjaldt å unngå å møte blikk og ha kontakt med folk.
Jeg ville ikke dulte borti noen som så snur seg og slår.
Jeg ville dra derfra.
Men du kunne høre rasistiske rop.
Da supportene kom ut, slengte de stygge kommentarer: "svarte ditt" og "N datt".
Jeg dro hetten over hodet og gikk hjemover.
FAEN TA SANCHO
Etter kampen i går ble et veggmaleri av Marcus Rashford vansiret.
Nok en gang står fotballen sentralt i et større samfunnsproblem.
DRIT I BØTTA
Marcus Rashford har endret regjeringens politikk
om å ta bedre hånd om barn fra fattige familier.
Så blir et veggmaleri som hedrer ham, vansiret.
Sånt får deg til å stille spørsmål om landet du bor i.
Det er helt forferdelig.
Alt han har gjort for samfunnet.
Vi visste at sånt ville skje i dag.
Marcus Rashford gjør sitt beste for at England skal vinne.
Plutselig er han blitt en skurk og blir terrorisert.
Forkastelig.
Følelsen jeg har nå, har fint lite med fotball å gjøre.
Dette handler om ren og utilslørt rasisme.
Det er så unødvendig.
Hudfarge har ingenting med det å score på straffe å gjøre.
"Hva får du ut av dette?
Skjerp deg. Bli voksen."
Jeg ble sjokkert over at så mange kunne være åpenlyst rasistiske.
Jeg jobber i Brent og bor i et flerkulturelt lokalsamfunn.
Jeg trodde bare ikke at dette kunne skje.
Det viser bare at man kan bo i en slags boble.
Disse folkene lever blant oss.
Det høres rart ut, men de tærer på samfunnet vårt
og påvirker mennesker hver eneste dag.
For meg var spørsmålet:
"Hva skal vi gjøre med det?"
Jeg håper at spillerne så den enorme støtten de fikk.
SKAL DERE VÆRE FANS?
GI DEM APPLAUS.
JÆVLA BRA
FANTASTISK BRA.
VI BURDE VÆRE STOLTE
EKTE FANS STØTTER DERE GÅ MED LØFTET HODE
Bildet som ble delt overalt
med kroner på de tre spillerne som bommet på straffe,
at de er konger.
HELT
FORBILDE - BEUNDRET
Jeg tror bare man må se på måten
folk støttet opp om Rashford, Sancho og Saka på.
Det viser at det fins samfunnsånd,
samhold og tiltak i landet.
Reaksjonen ga meg håp.
Folk sto fram for å vise kjærlighet og støtte og for å vise guttene
som kan ha følt at alle hatet dem, at det var stikk motsatt.
For kort tid siden har Marcus Rashford uttalt seg
etter tapet på straffer mot Italia.
Han sa: "Jeg tåler fint kritikk angående min innsats,
men ber aldri om unnskyldning for den jeg er eller min bakgrunn.
Jeg er overveldet over meldingene jeg har fått.
Den enorme støtten fikk meg nesten på gråten."
Selv om det kanskje leget det såret der og da,
var det ikke...
Det var ikke nok.
Jeg er altfor gammel
til å ha trodd at det å vinne EM
hadde løst samfunnsproblemer.
Det ga oss et øyeblikk.
Det ga oss en periode der vi kunne komme sammen.
Men det kunne aldri i verden løse noen av problemene.
Hva sier det om oss som land? At vi har en jobb å gjøre
for å løse det.
Jeg vil for alt i verden slippe å oppleve noe sånt igjen.
Det gjør fremdeles fryktelig vondt.
Veldig vondt.
Vi så ting vi aldri har sett før.
Neste dag tenker du:
"Ingen døde?"
Det var griseflaks at ingen mistet livet.
Det var et helvete uten like.
Stadionstaben håndterte en ufattelig vanskelig situasjon på glimrende vis.
Bilder viser fans som bryter seg gjennom sperringene
og løper opp trappa mot nasjonalstadionet.
Da jeg våknet dagen etter og satte på Sky Sports News,
var det første klippet jeg så, av supporterne jeg var sammen med.
De snakket om å straffeforfølge folk og sjekke alt av opptak.
Hjertet sank i brystet på meg.
"Hva har jeg gjort?"
Skammer du deg?
Nei.
I 2020 satt vi alle innelåst hjemme,
kunne ikke gå noe sted unntatt for å trene litt.
Mens vi måtte det, hadde lederne i landet fest.
Hvordan kan jeg føle at jeg har gjort noe galt?
Å se England vinne sitt første trofé siden 1966,
kunne jeg ikke gå glipp av for noen pris.
Jeg mener fremdeles at England og engelske folk
er hyggelige, fordomsfri og tolerante overfor andre folk og kulturer.
Men den ene dagen ble England nærmest en fiende
på grunn av behandlingen vi fikk av engelske fans.
Jeg tenker at de gjorde meg en tjeneste.
Når Maya snakker om noe som har med Italia å gjøre,
sier hun: "Men vi italienere..."
Når jeg sier det er mer enn fotball, så var det det for meg.
Der har vi Maya! Litt av en overraskelse.
Hva har du med? Flagget vårt fra den dagen.
FOTBALLEN SKAL HJEM TIL ROMA
Til Roma.
Da jeg fikk videoen av meg på bussen, la jeg den ut på Facebook.
Da fortalte pappa at han under EM-finalen i 1996
klatret opp på taket på puben i Stanford.
Så det å klatre opp på ting har jeg etter ham.
Jeg hadde en kjempedag og vil nok vise ungene at jeg sto på bussen.
Og ungene deres. Jeg hadde ikke endret på noe.
Bortsett fra tapet.
England går i gang med kvalifiseringen til EM i 2024.
Kan de klatre ett trinn opp og endelig bli mestere?
Jeg skal se England igjen.
For laget og treneren og spillerne har ikke gjort meg noe.
Ballen havner hos Marcus Rashford.
Rashford for England.
Hvis England arrangerer mesterskap og finalen går på Wembley,
ville jeg tømme sparegrisen for å få meg billett.
Når England er i et sluttspill, tror jeg alltid de kan vinne.
Saka.
Kan score hat trick!
Bukayo Saka får matchballen.
Bare 21 år gammel har Bukayo Saka scoret karrierens første hat trick
og det for England.
På finaledagen i EM 2020 ble 19 politibetjenter skadet.
86 personer ble arrestert for bråk i forbindelse med kampen.
En uavhengig rapport roser stadionvakter og politi,
samt ansatte i Brent byråd, FA og Wembley for å utvise mot i en krevende situasjon.
I 2022 vant Englands kvinnelandslag EM-finalen på Wembley
og sikret landet dets første store trofé siden 1966.
Tekst: Håkon J. Wikeland