Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bună dimineața. E puțin după ora șase, duminică 11 iulie,
o zi care va rămâne în istorie pentru meciul dintre Anglia și Italia
din finala Campionatului European.
Milioane de suporteri englezi se trezesc azi cu speranța că, în sfârșit,
selecționata masculină va câștiga primul trofeu major din 1966 încoace.
...se cere încheierea meciului, iar fluierul final e iminent.
Anglia iese la atac, iar Hurst pătrunde singur.
Lumea e pe gazon! Crede că s-a terminat.
Acum chiar s-a terminat. Patru!
ANGLIA 4 GERMANIA DE VEST 2
Regina îi oferă lui Bobby Moore trofeul,
simbolul de aur al supremației internaționale.
Am câștigat cupa!
Da, da Am câștigat cupa!
După o lungă așteptare, Anglia a ajuns în fine într-o finală
care are loc acasă, aici, pe Wembley.
Stadionul Wembley e cel mai emblematic de pe planetă.
E casa fotbalului, clar.
Wembley e important ca stadion,
ca loc istoric și legendar, unde trebuie să ajungi o dată.
Ochii lumii erau ațintiți pe Wembley.
Era nespus de important ca totul să fie perfect.
Am prins și eu o finală importantă în care să joace Anglia.
Aducem cupa acasă!
Întreaga țară era cuprinsă de euforie.
Anglia!
Aveam o echipă excelentă, tânără, inimoasă, talentată,
iar toată țara era cuprinsă de febra momentului.
Hai, Anglia!
Cred că aducem cupa acasă. Noi toți.
Suntem pe cale să scriem istorie.
Vom câștiga.
Vom câștiga Campionatul European și asta pe Wembley, în ograda noastră.
E liniștea și calmul dinaintea furtunii.
Poftiți! Sunteți invitați la petrecerea vieții voastre.
Te rog, nu mă duce acasă
Oamenii și-au făcut de cap.
Te rog, nu mă duce acasă
Hai să ne facem mangă! Știți?
Se urcau pe stâlpi, pe semafoare.
Atmosfera se agrava.
Călcai pe cioburi.
Peste tot, sticlă spartă. Parcă eram în Războiul lumilor.
SE ÎNCING LUCRURILE
Oamenii beau mult, luau cocaină.
La stadion erau mii de persoane fără bilet.
Asta a creat o bombă gata să explodeze.
Și deodată aud în stație: „Breșă!”
Conta doar să intru pe stadion.
Ne atacau.
Eram în minoritate. Nu mi-am dat seama.
Era cel mai important meci pentru Anglia din ultimii 55 de ani
și ne păștea un dezastru.
Cum s-a putut întâmpla?
Ce naiba?
FINALA: ATAC PE WEMBLEY
Ia priviți, Sky Sports!
M-am încins. Da. Acum!
Era o națională a Angliei
care oglindea starea de spirit din țară.
- Ce rivalitate? Arsenal-Tottenham. Nu? - Nicio rivalitate.
Uitați-vă și voi!
Mă bucura unitatea aceea.
Și nu era doar faptul că mulți dintre jucători erau de culoare.
Phillips e la minge.
Trece de un fundaș, de încă unul.
Și i-o pasează lui Sterling.
Ci și că erau tineri, pasionați, conectați cu comunitățile lor.
Erau un grup cu care cei mai tineri se puteau identifica, bărbați sau femei.
Anglia a câștigat grupa fără să primească niciun gol.
Am avut o evoluție minunată.
Am avut goluri marcate de Sterling, Saka și Harry Kane.
Lumea era convinsă că acesta era anul.
Mingea e la Shaw. I-o pasează lui Grealish.
Harry Kane!
Anglia doi, Germania zero!
Bătusem Germania. Apoi a venit semifinala.
Anglia are un penalti în prelungiri,
cu care ar putea ajunge în finală.
Asta era șansa lor.
Blestemul a fost rupt!
Anglia ajunge în prima sa finală majoră din 1966 încoace.
12 ORE ÎNAINTE DE ÎNCEPEREA MECIULUI
ANGLIA
Mâini
Mâini ce se ating
Se întind
Când au văzut filmul din ziua finalei, amicii mi-au zis că va fi o zi bună.
Dulce Caroline
MAX SUPORTER AL ANGLIEI
Vremurile bune n-au fost niciodată atât de bune
Atât de bune!
Aducem cupa acasă!
Oricine își dorește să trăiască clipa când țara sa câștigă trofeul.
Mai ales pe Wembley.
E șansa de a vedea ceva ce nu s-a mai întâmplat de 55 de ani.
E un moment istoric la care vrei să fii martor.
Biletele erau ca praful de aur.
LE CUMPĂR EU
ÎȚI DAU 4 MII.
CONTACTEAZĂ-MĂ.
8 MII LA NEGRU
Am fost printre norocoșii care au putut plăti peste 600 de lire
pentru a vedea un meci.
Pe internet se vindeau cu mii de lire.
8.750 LIRE STERLINE LICITEAZĂ
Nu erau scumpe. Erau ridicol de scumpe.
N-am avut bilete la finală,
dar am refuzat categoric
să văd finala Euro acasă, când meciul era la trei ore de mine cu mașina.
Fotbalul e important pentru mine de când mă știu.
Aduce bucurie, fericire.
Când Anglia joacă în competiții, totul e mai bine.
E o stare de euforie, ne simțim uniți.
Știți ce zic? E greu de explicat. E o senzație.
Nu mă puteam gândi
decât cum să nu ratez meciul.
Ascultați talkSPORT.
Selecționerul Gareth Southgate ne-a spus
că e conștient de entuziasmul general din țară.
Lumea claxonează când trece pe lângă tine,
iar pe portiere flutură steaguri.
Nu poți să nu remarci.
Sunt înconjurat de steagurile Angliei!
Aducem cupa acasă!
- Aducem cupa acasă! - Da.
Gareth Southgate, toată Anglia e cu tine!
E suprarealist.
Nu-ți vine să crezi că se întâmplă și că te duci, dar chiar așa e.
L-am așteptat pe socrul meu să mă ia.
Pui radioul și auzi relatările și atunci începe să devină mai real.
CENTRUL LONDREI
Fotbalul vine acasă!
În drum spre Londra,
știi că toți din celelalte mașini se gândesc la meciul la care te duci.
MI-AM DORIT ZIUA ASTA DE CÂND AVEAM 5 ANI.
Hai, Anglia!
HAI ANGLIA! S-O FACEM, FUTU-I!
IUBESC ECHIPA ANGLIEI ȘI UN SELECȚIONER CARE PRICEPE
Ca suporter al Angliei, e greu să nu te gândești la trecut
și la cât ai suferit atunci.
Anglia părăsește Cupa Mondială!
Germania de Vest e în finală după loviturile de departajare.
Primul turneu major pe care mi-l amintesc a fost Mexic, '86.
Se desprinde de Hoddle în centru.
Înalță mingea, iar Maradona înscrie!
Mama era credincioasă. Suntem catolici și a zis să ne rugăm, că nu se știe.
Îmi amintesc că am îngenunchiat la baza scărilor
și nici nu mai știu ce rugăciune am spus.
Iată de ce englezii sunt furioși!
Fiindcă Maradona a lovit mingea cu mâna stângă.
Îmi amintesc ce supărat am fost.
M-am gândit că aș fi vrut
să mă pot întoarce la puștiul care s-a rugat pe scări
și să îi spun că, atunci când va crește, Anglia va juca în finala Euro pe Wembley.
„Vei avea bilet, vei fi acolo și vom câștiga.”
Ascultați talkSPORT.
Southgate spune că știe ce amenințare reprezintă Italia,
în contextul ultimelor pregătiri.
Sunt într-o formă fenomenală.
Doar trei egaluri și nicio înfrângere în ultimele 30 de meciuri.
E meritul întregului grup.
SUDUL LONDREI
Pentru mine, fotbalul înseamnă iubire, emoții.
Aduce oamenii laolaltă.
Mă trag din sudul Italiei, din Brindisi,
care este în Puglia, în călcâiul cizmei.
M-am mutat la Londra în 1993.
Maya, fiica mea,
e pe jumătate englezoaică, pe jumătate italiancă,
și sunt mândru de asta.
Dar vreau să își simtă rădăcinile italiene și cred că fotbalul poate face asta.
Eram gata să cheltui oricât pentru finală
și mă simțeam foarte bucuros și mândru că îi puteam face acest cadou fiicei mele.
Într-o bună zi, ea putea spune că a fost cu tata pe Wembley, la finală.
Stăteam la Hilton, lângă stadion, și, când am dat colțul, am văzut arca.
Imediat mi-am reamintit de ce mă aflam aici și ce urma să fac.
Aveam să pășesc în această arenă uriașă,
să coordonez acest eveniment minunat, iar atmosfera era tot mai trepidantă.
Te furnica pielea.
De fapt, era o tensiune plăcută,
fiindcă știai ce se apropia,
ce zi măreață avea să fie.
Nu joci pe teren,
dar răspunzi pentru siguranță, pentru securitate.
Iar acesta e un stadion magic.
Cel mai bun stadion din lume.
Le-am spus oamenilor mei
că erau privilegiați să se afle acolo
și să ajute la acel eveniment minunat.
„Nu e doar personal. Ci național. Noi reprezentăm stadionul Wembley.
Suntem pregătiți.”
9 ORE 30 MINUTE ÎNAINTE DE ÎNCEPEREA MECIULUI
Când mă duce la gară, la meci, mama îmi spune
să nu dau de belea și că mă iubește.
Îi zic: „Bine, mamă.”
Super Jack!
Toți erau în al nouălea cer. Li se citea pe chipuri.
Pasagerii probabil că ne detestau. Nu ne păsa. Voiam să ne distrăm.
O zi mare! Când se mai repetă?
Știu ce-i cu mine, nicio îndoială Țin cu Anglia până-n clipa finală
Dulce Carolina
De-abia așteptam să ajung la Wembley.
Eram gata să dau salariul meu pe o lună pentru un bilet.
M-am gândit că, dacă iau cu mine două mii de lire în numerar
și îi bag sub nasul cuiva, îi va fi greu să mă refuze.
Biletele se dădeau pe câteva mii.
Era clar că nu puteam da atât pentru un meci al Angliei.
Mai bine mă duceam pentru distracție.
Harry Maguire!
Bea vodcă și bea Jäger
Capul lui e cât un ciubăr!
Ce nebunie!
Lumea bea, scanda,
cânta, era fericită, într-o mare de roșu și alb.
De-abia așteptam.
Vreau aici să stau Berea să v-o beau
Te rog, nu mă duce acasă
Eram mândru că sunt englez. Ne simțeam uniți.
Aducem cupa acasă
Când am ieșit din stația de metrou
și m-am uitat spre Wembley Way,
am fost impresionat.
Te rog, nu mă duce acasă
Era devreme, 10:30 dimineața.
Era surprinzător de multă lume. O adevărată petrecere.
Dulce Caroline
Vremurile bune n-au părut niciodată...
Atât de bune!
Când am ajuns acolo, m-am gândit că sunt la o finală a Angliei, pe Wembley.
Toată lumea era fericită.
Am lucrat în diferite locuri, dar niciodată pe stadion
sau la un meci de fotbal, deci era prima oară.
Aș fi preferat să fiu suporter. Am vrut un bilet, dar costa mii de lire.
Ca agent de pază, nu câștigi atât. Nu ne permitem așa ceva, din păcate.
Un șnur de la Euro 2020. Nu mai prinzi așa ceva.
Era de păstrat, să le spun cândva copiilor mei că am fost acolo.
„Am fost de față când s-a întâmplat.” Poate nu mă cred.
Poate că îmi spun că mint.
Și nu mint. Iată dovada. Am ceva concret.
Dacă Anglia câștigă, vreau să fiu de față. Vreau să aud uralele.
Măcar să-i văd ridicând trofeul.
Anglia în finală, asta nu se va mai întâmpla.
Acum e acum. Cum vă simțiți? Sincer!
Aveți emoții? Suntem la Euro GameDay Live.
Anglia înfruntă Italia pe minunatul Wembley.
O aducem acasă?
Anglia va câștiga, futu-i! Aducem cupa acasă!
2-1 pentru Anglia.
Așa deci! Cine înscrie ultimul?
Kane și Sterling.
Anglia va câștiga azi cu 2-1.
Hai Anglia!
Să încercăm!
E ziua finalei. Va fi o zi memorabilă.
Am stat cinci săptămâni în cantonament cu naționala, cu jucătorii,
relatând în direct la radio zi de zi.
Pentru un jurnalist sportiv nu există ceva mai grozav.
Când a apărut ocazia, nu mi-a venit să cred.
- Să cânt? - De ce nu? Și noi cu tine.
Suntem cu tine în cortul Daily Euros.
A mers perfect din prima clipă.
Întinzi mâna
Mă atingi
Te ating
Dulce Caroline
Uneori trebuie să îți reamintești ce tineri erau puștii ăștia.
Știu că sunt bărbați, dar sunt încă niște puștani.
Bukayo Saka e adolescent și trebuia să se trezească dimineața,
să-și pună tricoul naționalei și să își asume răspunderea.
Înscrie mai multe goluri decât mine la antrenament.
A mers bine la antrenament. Câte goluri a marcat?
- Câte ai înscris sezonul ăsta? - Vin acum.
Dar categoric simțeai că erai în compania unor oameni deosebiți.
Am fost impresionată de Marcus Rashford.
E clar că are ceva aparte.
Un milion trei sute de mii de copii
vor primi tichete de masă în timpul vacanței
în urma campaniei duse de fotbalistul Marcus Rashford.
Faptul că luptă pentru convingerile lor spune multe despre acești jucători.
Ei aveau o misiune, să câștige Campionatul European.
Dar cred că nu era doar atât.
Ci și să dea țării un sentiment de mândrie.
Cu fericire și glorie
8 ORE 30 MINUTE ÎNAINTE DE ÎNCEPEREA MECIULUI
Dumnezeu să o aibă în pază pe regină
Chiar și fără bilet, înțeleg de ce ar vrea cineva să vină la Wembley
și să trăiască această atmosferă, această ocazie.
E o adevărată petrecere.
Am sosit primul din partea Consiliului Brent
și am decis să arunc o privire în toate zonele
de care eram responsabili, ca să înțeleg ce trebuia să facem.
Wembley!
Era foarte clar că oamenii care coborau din trenuri și metrouri aduceau băutură.
Magazinele din zonă care vindeau alcool erau inundate.
Uite ce coadă e la Tesco!
E imensă, nu?
Anglia
Se bea foarte mult.
Dar meciul începea abia la opt seara.
Te rog, nu mă duce acasă
Nu vreau să mă duc la muncă
Vreau aici să stau Berea să v-o beau
Nu mă duce acasă
Nu poți merge la meci fără o bere.
Adică, poți, dar nu e la fel de bine.
Poți să alergi și desculț, dar încălțat e mai bine.
La fel e și cu berea, poți să te distrezi și fără ea, dar ajută.
Face ca lucrurile să fie mai interesante.
- Vreau un S! - S!
- Vreau un C! - C!
- Vreau un O! - O!
Disco, hai la disco!
Lumea era pusă pe distracție.
Iar aceasta era ocazia de a lua parte la ceva grozav.
COVID ținuse oamenii închiși în case, iar acum, voiau să se simtă liberi.
Nu mă duce acasă
Te rog, nu mă duce acasă
Nu vreau să mă duc la muncă
În timpul carantinei, mi-am petrecut majoritatea timpului
în pat sau pe pat, zi de zi.
Și asta mi-a afectat nespus pofta de viață.
Am fost deprimat mult timp.
Să stăm închiși în case atât timp.
Suntem oameni. Trebuie să fim afară.
Sigur că asta ne deprimă.
Oamenii fuseseră sub presiune și acum erau gata să își facă de cap.
Harry Maguire!
Bea vodcă și bea Jäger
Capul lui e cât un ciubăr
E o zi nemaipomenită. Nici măcar nu avem bilete.
- Am venit doar ca să ne distrăm. - Mama nici nu știe.
Am venit la Wembley și zău că merită.
Dacă mă prinde... Mamă, dacă te uiți, scuze!
PE WEMBLEY WAY E NEBUNIE
ALȚII ȘI-O SCOT CHIAR ACUM
FIE CA CEL MAI BUN PENIS SĂ CÂȘTIGE! CULTURA ITALIANĂ/ENGLEZĂ
Veți fi pe Wembley Way cu prietenii
și veți bea ore în șir la soare, înaintea unei finale istorice.
Toată lumea a acceptat invitația fără să clipească.
NU ȘTIAM CĂ SE POARTĂ FUMIGENE
FĂCLIA A FOST APRINSĂ
ROCKET MAN ARATĂ DIFERIT ANUL ĂSTA
E DINAMITĂ!
Unu, doi, trei, patru! Harry Maguire
Lumea fierbea de nerăbdare.
Nebunie, știți! „Hai să ne facem mangă!”
Fotbalul vine acasă.
Toată țara crede că prezența în finală e o realizare.
Meritul e al lui Gareth Southgate.
Știm cu toții că cei din națională sunt buni.
Cheia e să-i faci să dea ce au mai bun. E o decizie uriașă.
Joci cu trei fundași sau cu patru? Ne încredem în el.
ESTUL LONDREI
Dimineața mi-a fost greu să mă concentrez.
Mă gândeam doar că aveam să văd Anglia jucând o finală.
„Oare câștigăm sau o dăm iarăși în bară?”
Mi-l amintesc pe Michael Owen marcând pentru Anglia
și pe tata strigând lângă mine: „Pasează! Ce faci? Pasează!”
Michael Owen înaintează spre fundașii Argentinei.
Michael Owen!
Tata a luat-o razna. Sora mea, la fel.
Mama striga să ne dăm jos de pe canapea.
De atunci, la fiecare campionat am atârnat steagul Angliei pe casă.
Cine nu era alb ne-ar fi putut crede extremiști de dreapta,
pe când noi suntem asiatici.
Când am mai crescut, am devenit mai conștient
că, pentru unii, eu nu eram englez.
Unii înțeleg prin asta „alb”.
Deci dacă „nu sunt englez”, de ce țin cu Anglia?
M-am născut în centrul Angliei. De ce să nu țin?
Echipa aceea în particular, cu jucători de diferite origini,
care păreau foarte apropiați,
într-un fel a unit și Anglia.
Eram bucuros că mă duceam la Wembley, ca să iau parte.
8 ORE 15 MINUTE ÎNAINTE DE ÎNCEPEREA MECIULUI
Ne suiserăm pe stâlpișori, cântam, chestii de-astea.
Am văzut autobuzul și m-am gândit că venise momentul meu de glorie.
Ceilalți m-au încurajat să mă urc pe el.
Îmi aruncau băutură, eu prindeam dozele.
Toți mă aplaudau când beam și dacă nu prindeam dozele făceau...
PRIVIȚI CE SE ÎNTÂMPLĂ...
Mă filmau mulți și mă simțeam în centrul atenției.
Mi-a plăcut senzația.
Hai s-o facem lată!
După un timp, pe autobuz au început să se urce și alții.
Și m-am gândit că era timpul să cobor.
„Eu m-am distrat. Acum e rândul lor.” Dar eu am dat startul.
Aducem cupa acasă!
- Aducem cupa acasă! - Aducem cupa acasă!
Mi se spune că zâmbesc întruna.
Le spun că trebuie să fii fericit și să te distrezi.
„Nu știi ce aduce ziua de mâine.”
Anglia până-n clipa finală
Știu ce-i cu mine, nicio îndoială
Împreună cu oamenii mei, ieșim pe teren.
Noi ne ocupăm de mulțime.
Siguranța publicului pe stadion
și în vecinătatea lui, înaintea meciului,
este prioritatea-cheie.
Eram pe Olympic Way.
Și vedeam cum se instala haosul.
Nu prea ți-a plăcut, nu?
Harry Maguire
Capul lui e cât un ciubăr
Erau indivizi foarte beți deja.
Se consumau droguri fără opreliști.
Și dacă asta ni se părea grav, lucrurile nu puteau decât să degenereze.
5 ORE 45 MINUTE ÎNAINTE DE ÎNCEPEREA MECIULUI
Nu vreau să mă duc la muncă
Vreau să stau aici Să trag pe nas marfă aleasă
Te rog, nu mă duce acasă
Scorul final? Și cine închide tabela?
Scor final? Dacă...
Dacă îmi mai îmbrâncești așa prietenii,
te sugrum cu spaghete.
- Îi curge sânge din nas? - Așa de pare, da.
CÂȘTIGĂM SAU PIERDEM, AZI E ZIUA COCAINEI
E un dezastru, nu?
Se aruncă cu doze, cu mingi de fotbal...
Asta durează de mult, nu?
N-am mai văzut așa ceva, dar nici n-am mai văzut Anglia în finală.
Vii la finala cupei, la play-offuri,
la tot soiul de finale...
Cât vedeai în jur, era distrugere și haos.
Sticle și doze aruncate peste tot.
Sticle de bere pline sau goale
de care oamenii nu știau sau pe care le ignorau,
nu le păsa unde puteau să cadă și cu ce consecințe.
A trebuit să improvizăm un post medical în fața Centrului Civic Brent.
Îmi amintesc foarte clar răni provocate de sticlă.
Era sânge și bandaje,
oamenii încercau disperați să acorde primul ajutor.
Semăna cu o zonă de război.
Mă aflam în camera de control
și vedeam clar suporterii beți punându-și viața în pericol.
Pe atunci, erau puțini polițiști prezenți.
Aveam nevoie de întăriri pentru a controla mulțimea.
Era un meci la care am visat ca Anglia să participe
și era complet umbrit de împrejurări mult mai grave.
Stăteam și mă gândeam unde era poliția.
Am văzut polițiști acolo, dar erau cei locali.
Grosul forțelor de poliție urma să vină la ora 15:00.
Acesta era planul.
S-a considerat că, în ziua finalei, presiunea cea mare pentru poliție
avea să fie în centru.
Așa fusese pe tot parcursul turneului.
Deci poliția s-a axat în planurile sale pe centrul Londrei.
Însă în ziua finalei presiunile acelea au început să apară la Wembley.
Teama era că suporterii fără bilet, cei scandalagii, erau acum lângă stadion.
Și lumea continua să sosească, deci aveam nevoie de poliție mai devreme.
Am sosit la Wembley, ne-am dat jos din tren,
iar gara era plină de oameni.
Complet plină.
Unu, doi, trei, patru!
Harry Maguire!
Nu am văzut alți italieni.
Ne-am simțit copleșiți și înconjurați.
Băga-v-ați pastele în fund!
A fost primul moment când m-am simțit în pericol.
Când am ieșit din gara Wembley Park, totul era devastat.
Rupseseră semafoare, stâlpi de iluminat, copaci.
Parcă explodase o bombă, totul era distrus.
Am fost la Wembley de multe ori și era de parcă...
Parcă intram în Războiul lumilor. Așa aș descrie.
Am ajuns în capul scărilor și nu mi-a venit să cred.
„Wembley nu arată așa într-o zi de meci obișnuită.
Ce e asta? Nu pot avea bilete toți oamenii ăștia.”
O mulțime de suporteri soseau să vadă meciul
și mă întrebam cum aveau să treacă de marea aceea de oameni.
Poliția a fost informată că aveam nevoie de ei mai devreme
și au putut să aducă echipaje la stadion înainte de ora 15:00.
Numai că multe probleme și comportamente reprobabile
luaseră deja amploare.
Mulțimea era concentrată într-o zonă foarte compactă.
Erau peste măsură de beți.
Așteptam deschiderea porților,
ca să mai scadă presiunea, odată ce oamenii intrau pe stadion.
Turneul impusese un perimetru exterior.
Trebuiau efectuate controale,
ca oamenii să nu ajungă pe trepte
și să arate biletul la turnicheți.
La 16:30 am deschis perimetrul de securitate,
permițând accesul publicului.
Am ajuns la primul punct de control, de la baza Olympic Steps.
Cel din fața mea a trecut.
Îmi amintesc figura lui după ce a trecut,
era foarte bucuros.
Apoi le-a spus amicilor că nu-i venea să creadă că intrase.
Și ne-a arătat că trecuse cu un bilet fals.
Numărul uriaș de suporteri fără bilet
a însemnat că stewarzii și agenții de pază
nu au avut nicio șansă.
AM NEVOIE DE UN BILET
Mi-am spus că nu puteam rata ocazia pentru nimic în lume.
„Mă duc pe Wembley Way, pe stânga,
și îi întreb pe toți dacă vinde cineva bilete.”
Și efectiv, parcă vorbeam singur.
Mă dusesem până acolo.
Eram gata să cheltui 2,5 mii de lire pe un bilet la meci.
Și, când colo, riscam să nu am unde să văd meciul deloc.
Deodată, lumea a început să arunce cu sticle și doze peste noi.
Când a aterizat prima, mi-am spus că se mai întâmplă.
Dar apoi am mai văzut câteva.
Eu și Maya eram înconjurați de suporteri englezi.
Ne-am simțit sub atac. Ne făceau semne obscene.
Erau agresivi și ne înjurau
și nu mă gândeam decât cum să îmi protejez fiica.
Atunci am văzut un grup de italieni.
Imediat au început să strige la noi: „Ce faceți? Veniți, nu stați singuri!”
Au văzut-o pe fiica mea și au înconjurat-o.
Eu i-am acoperit capul cu rucsacul.
Și am pornit împreună.
Maya mergea cu capul plecat, așa, sub scutul improvizat pentru ea.
În clipa aceea mi-am spus
că poate a fost o naivitate sau o prostie să mă duc la meciul acela cu fiica mea.
Polițiștii ne-au înconjurat de cum ne-au văzut. Și ne-au însoțit.
Eu sunt cu socrul meu care are 70 de ani.
E sănătos, dar are totuși 70 de ani.
Și ce să zic,
când am dat colțul și am văzut treptele,
nu mi-a venit să cred.
„Cum o să trecem noi de marea asta de oameni?”
Wembley Way era plin de mii de suporteri fără bilet.
Nu erau destui agenți de pază și stewarzi,
nu erau destui polițiști
și urmau să se deschidă turnicheții.
Iar cei fără bilet, aflați pe Wembley Way,
știau că erau 23.000 de locuri goale
din cauza restricțiilor impuse de COVID.
Când pui astea cap la cap, rezultă furtuna perfectă.
Ca steward pe stadion,
aș fi fost îngrozit.
Un amic mi-a zis că o să iau bătaie la muncă pe Wembley.
I-am zis: „Da, știu ce spui.” Toată lumea spunea la fel.
„Anglia în finală. Dacă pierd, ești mort.”
Le-am spus că asta nu mă face să renunț la slujba de pe Wembley.
Am privit spre Olympic Way.
Mi-a fost clar că erau mulți suporteri acolo
care voiau să intre fără să aibă bilet.
Eram în minoritate. Nu mi-am dat seama atunci.
Era ziua cea mare a fotbalului englez.
Era o ocazie unică pentru suporteri, voiau să fie prezenți,
dar trebuia să fii cu atât mai atent la organizarea accesului.
ȚINEȚI-VĂ BINE ADUCEM CUPA ACASĂ!
DECLAN RICE EROUL MEU
A fost impresionant când au plecat de pe St George's Park, la finală.
Băieții au fost înconjurați de o mare de iubire și de sprijin.
A fost un gest frumos de mulțumire
pentru momentele de bucurie pe care ni le oferiseră în acele zile.
Venise timpul ca și noi să le arătăm cât de apreciați erau.
A fost profund impresionant.
Am văzut bine?
Am găsit un steward și i-am explicat că socrul are 70 de ani.
„Sunt un pic îngrijorat. Avem bilete. Ne poți lăsa să intrăm, te rog?”
Și, din fericire, a acceptat.
De acolo, am ajuns la turnicheți.
Iar acolo, chiar înainte să scanez telefonul,
am verificat dacă socrul era în spatele meu.
M-am întors și el nu era acolo.
În locul lui era un tânăr de vreo 20 de ani
cu un tricou al Angliei.
L-am întrebat ce face.
Mi-a zis: „Hai! Îți dau 20 de lire.”
I-am spus că socrul meu era în spatele lui și că trebuia să vină cu mine.
I-am zis să se care.
Nu sunt un om violent. Nu am început niciodată o bătaie.
Dar a trebuit să îl ameninț. I-am zis să se ducă dracului.
În fotbal, mulți intră pe șest la meci,
adică intră pe stadion fără să aibă bilet.
Dar de obicei nu sunt puncte de control înainte să ajungi la stadion.
Intri pe șest.
„Ia să studiez un pic zona, să mă orientez.”
M-am gândit că, dacă am un plan bun și aleg momentul potrivit, intru.
INTRAREA PE ȘEST LA WEMBLEY A ÎNCEPUT
GRUPUL DE BLATIȘTI WEMBLEY. CINE VREA SĂ INTRE PE ȘEST?
Rooney!
După colț, dau de un puhoi de oameni scandând numele lui Rooney.
Nu știam ce se întâmpla.
Rooney!
După ce m-am filmat cu Rooney, eram bucuros,
căci jucase la United, iar eu țin cu ei.
M-am gândit de unde o fi venit,
dacă exista o intrare VIP sau pentru jucători sau pentru presă.
Nu știam, dar m-am întrebat ce-o fi acolo de unde venise el.
Așa că am luat-o pe o alee și am dat de un spațiu larg.
La stânga mea erau niște trepte mari, spre stadion.
Când am ajuns sus, acolo era o mulțime care striga: „Suntem gata?”
Și mi-am dat seama ce făceau.
Eram la monitoare în camera de control
și deodată un coleg a strigat: „Spanish Steps! A picat.”
M-am întors instinctiv spre monitorul lui și am văzut mulțimea forțând intrarea.
E doar un pas de la comportament antisocial la violență.
Futu-i!
Doamne!
M-am strecurat în mijlocul unui grup.
Și când am ajuns în față, erau oameni pe jos.
Nu mi-a venit să cred. Am călcat pe cineva.
Am căzut și m-am rostogolit peste corpurile de pe jos,
fiindcă așa nu mă lăsam cu toată greutatea
și nu mă ridicam în picioare pe cineva.
Știți ce spun? Am încercat să fie cât mai ușor și mai moale.
Nu prea știam ce se întâmpla în jur,
dacă lumea era violentă,
fiindcă mă concentram pe misiunea mea.
Asta a fost tot pentru mine. Am fost disperat să nu ratez evenimentul.
Am văzut un steward căzut pe jos, fusese îmbrâncit.
Mă uitam sperând să îl văd ridicându-se, să nu rămână acolo jos.
Am văzut unul rămas jos mai mult decât era normal.
Mi-am auzit colegii cerând asistență medicală acolo.
Te frapează. Rămâi blocat când vezi asta și nu știi ce se întâmplă.
Când m-am ridicat, am continuat să merg de parcă nu se întâmplase nimic.
Erau unii care trecuseră și fugeau.
Se bucurau că intraseră și fugeau. Știți?
Frate, dacă fugi, doar atragi atenția că ai intrat pe șest.
Înțelegeți? Eu unul am luat-o la pas.
Mi-am zis: „Sunt la porțile stadionului.”
Au trecut printr-un punct vulnerabil de control de pe Spanish Steps.
Indivizii fără bilet ajunseseră în vecinătatea stadionului,
dând târcoale și căutând puncte slabe.
Așa că am luat decizia să blocăm toți turnicheții.
N-am mai blocat niciodată turnicheții. N-a mai fost nevoie.
Dar nici nu mai văzusem așa ceva.
Trebuia să blocăm accesul și să ne pregătim,
să ne asigurăm că toată lumea înțelege noua amenințare de afară.
Am presupus că era ceva grav dacă blocaseră accesul pe stadion.
Era înghesuială. Oamenii voiau să intre. Aveau bilet.
Eram în fața lor, iar ei strigau la noi.
Deveneau agresivi. Întrebau de ce îi ignorăm.
Le-am spus că nu puteam face nimic.
„Stadionul e închis. Nu vă pot deschide. Nu am cheia de la ușă, ca să vă deschid.”
Strigau că facem mișto de ei și că ne bat când intră.
„Te distrezi, pakistanez borât?”
Mi s-a spus în fel și chip. Am avut parte de rasism.
E supărător.
Dar în slujba asta, nu poți pune la suflet,
fiindcă oamenii profită dacă văd o slăbiciune.
Ajunsă în partea de sud a stadionului
aglomerația era insuportabilă.
Toți suporterii erau între peretele stadionului
și zidul exterior din față.
Din cauza închiderii stadionului, cam o mie de suporteri, poate mai mulți,
stăteau compact la coadă, așteptând să intre.
Erai pur și simplu strivită,
prinsă la mijloc între mulți bărbați corpolenți.
Eu am doar 1,52 metri înălțime și m-am speriat foarte tare.
Se putea termina foarte urât.
Îmi tot repetam în gând: „Să nu pățească nimeni nimic!”
Aveam o mulțime compactă de oameni așteptând să intre pe stadion.
Nu vrei să ajungă să se strivească,
nu vrei să fie prea mulți într-un spațiu limitat,
să se ajungă în situația în care se întâmplă ceva grav.
Pentru siguranța majorității,
am decis să reactivăm turnicheții.
Eram bucuros că ajunseserăm în fine la porți.
Și deodată, indicatorul se face roșu, iar poarta nu se deschide.
Nu știam ce se întâmplă.
Unul dintre stewarzi a venit la mine, s-a uitat la bilete
și mi-a spus că eram în secțiunea greșită.
„Dar sunt italian. Cum a fost posibil să mi se dea un bilet
în secțiunea suporterilor englezi?”
Mi-a spus că nu putea face nimic.
Deja aruncau cu doze de bere în noi.
Aveam un copil cu mine. Nu eram în siguranță.
I-am implorat pe stewarzi să ne lase.
Mi-au spus să mă duc unde aveam bilet.
Imediat ce am plecat de la coadă,
rămăseserăm singurii italieni din fața stadionului Wembley.
În clipa aia, mi-am dat seama și am înlemnit.
Eram la intrarea Club Wembley, într-o parte a stadionului,
supraveghind sosirea unor invitați UEFA.
Deja se formase o coadă mare cu cei care voiau să intre.
Club Wembley era complet blocat. Absolut incredibil.
Am vorbit cu un tată care venise cu fetele lui gemene,
era primul meci din viața lor.
Și i-am înțeles bucuria, eram la fel.
În aceeași situație. El, cu familia.
Eu, cu mai mulți prieteni.
Dar în acel moment a început haosul.
PE NICIUN ALT STADION NU SE INTRĂ AȘA DE UȘOR.
PRIMA FINALĂ DIN VIAȚA VOASTRĂ, FACEȚI ORICE TREBUIE!
Eram aproape de gard.
Vreo 30, 40 de persoane clătinau gardul
pentru a-l doborî până la urmă.
Cade! Da?
Futu-i!
Doamne! L-au doborât!
Nu!
Doamne!
La naiba!
Și atunci a venit un val de oameni.
Cei care așteptau la coadă erau vizibil îngrijorați.
Era un tată acolo, cu două fete,
și le adăpostea de sticlele care erau aruncate.
Mii de indivizi intrau pur și simplu.
Dar noi trebuia să stăm la coadă, înconjurați de haos și de violențe.
Nici poliția călare nu are ce face.
Luați-o spre ei! Cu caii! Haideți!
Da.
Luați-o la galop spre ei! O să se ducă de-acolo.
M-am străduit să ajut.
Am încercat să ridicăm gardul la loc.
Dar o porțiune de gard cade aici, o ridici la loc, iar apoi cade alta acolo.
Am tot ridicat gardul vreo 45 de minute.
Nu agenții de pază sau poliția aveau controlul.
Ci suporterii fără bilet.
„Cum se va rezolva? Când se vor opri?
Când va prelua poliția controlul?
Și noi vom putea să facem lucrul pentru care am venit?”
Să ne vedem echipa câștigând turneul.
I-am văzut pe mulți urcând pe Olympic. Eu și câțiva amici am ajuns lângă stadion.
Și am văzut o mare de oameni intrând pe stadion.
Unii s-au dus acolo fără să-și fi dorit să intre cu forța.
Dar cu toată atmosfera aia,
cu atâta adrenalină și văzându-i pe alții, au făcut-o și ei.
Sub influența adrenalinei, nu și-au dat seama ce făceau.
Cred că te poți controla uneori. A fost cam prea de tot.
În exteriorul turnicheților
erau unu sau doi stewarzi la fiecare intrare.
De partea cealaltă, în interior, dincolo de turnichet, mai era unul.
Deci la fiecare turnichet erau doi sau trei stewarzi.
Dar fiindcă erau atâția care voiau să se furișeze,
uneori, cei din interior fugeau să-și ajute colegii,
iar atunci, pentru câteva clipe, un turnichet rămânea fără pază.
Am tras un tip de tricou și i-am spus că mă duc cu el.
Am intrat prin spatele lui.
Agentul s-a întors și l-a înșfăcat pe tipul din fața mea.
Eu l-am ocolit fără să mă grăbesc, rugându-mă în gând să scap.
La fiecare pas, spuneam: „Te rog!”
Și mă mai îndepărtam un pic.
Corpul ți-e înecat în adrenalină.
Ești în al nouălea cer, ești fericit.
Eram pe stadion și nu-mi venea să cred.
„Am reușit. Și am rămas cu banii. N-am cheltuit nimic.” Excelent!
Ce trebuie să facem astăzi ca să fim mai buni decât Italia?
Iată ce cred eu!
Le dau echipelor mele o listă cu lucruri de bifat pentru a câștiga un turneu.
Fără gol primit în două, trei meciuri pe turneu.
Înainte de Euro am spus că succesul nostru depinde de Harry Kane.
Și, ultimul punct pe lista mea,
la care poate că ajungem azi,
o victorie la penaltiuri.
Sperăm să nu se ajungă la penaltiuri.
Sperăm ca Anglia să câștige după 90 de minute.
Eram în camera de control când am auzit un cuvânt
care nu mi-a ieșit din cap mult timp după, și anume: „Breșă!”
Am văzut pe monitoare un val de oameni forțând intrarea cu pumnul.
Aducem cupa acasă!
N-am mai văzut așa ceva în viața mea.
O hoardă de zombi venind în fugă, unii cădeau, alții călcau pe ei.
Era o nebunie.
Ticălosul naibii!
Se iscase un conflict între cei care intraseră cu bilet
și cei care intraseră ilegal.
Se încăieraseră, se luau la bătaie.
Du-te dracului!
Pe mă-ta!
Dă-i la moacă!
Fă-ți naibii meseria!
Dacă m-aș fi aruncat în fața lor,
probabil că n-aș mai fi fost azi aici.
M-am dat deoparte, am pus mâna pe ușă și am încercat să o împing.
Am tot încercat, în zadar.
Deodată, ca prin minune, nu știu cum, dar ușa s-a închis.
Dulce Caroline
Vremurile bune n-au părut niciodată așa de bune
Așa de bune!
Eu am fost tentat
Să cred că nu vor reuși niciodat'
Când am ajuns la locurile noastre, am văzut...
Când spun „puhoi”, chiar asta era, un puhoi de oameni
intrând pe unde veniserăm noi
și îndreptându-se în fugă spre partea opusă a stadionului
printre scaune, urcând spre unde eram noi.
Parcă nu se mai terminau.
Mi-a fost teamă să nu îmi ia cineva locul.
Chiar l-au luat când m-am dus să iau de băut.
I-am spus tipului că am dat 500 pe locul ăla.
El de colo: „Serios? Ai bilet?” I-am spus că da.
S-a întors spre amicul lui: „Ăștia au cumpărat bilete.” Și au râs.
Ne-au spus cum au venit vreo zece sau doisprezece într-un microbuz
cu intenția să intre ilegal și cum au reușit toți.
8 MINUTE ÎNAINTE DE ÎNCEPEREA MECIULUI
Știam că erau în număr mare pe stadion
și că se împrăștiaseră peste tot.
Ce trebuia era să nu ne lăsăm distrași și să acceptăm că ei câștigaseră.
Dar în afara stadionului erau în continuare mulțimi de oameni,
mai ales la baza Olympic Steps.
Era un risc. Nu aveam nevoie de turnicheții deschiși.
Așa că i-am închis.
Mai intrau doar cei întârziați.
Cu ei știam ce facem. Și am închis.
Dumnezeu să o aibă în pază pe regină
La intonarea imnului național
ți se ridica părul...
E un clișeu, dar chiar așa e.
E un sentiment greu de descris, dar...
E o ocazie specială, mă înfiorez.
Am mai auzit imnul de atâtea ori, dar niciodată într-un astfel de moment.
Iar băieții erau acolo, cântând imnul meu național,
imnul tău național,
și apoi aveau să încerce să câștige un turneu major, pentru țara noastră.
Călăuzește-o spre victorie
În timpul imnului național, afară aveam pe cap 6.000 de indivizi.
Ei au decis că venise momentul să intre.
Și au urcat treptele în număr mare, împingându-se spre stadion.
Atunci, polițiștii au ridicat bastoanele și au început să înainteze.
Numărul mare de polițiști special echipați transmitea un mesaj.
Dar oare le pot ține piept? Îi vor putea împiedica să avanseze?
Am auzit cu toții de eroii din '66, dar acestea sunt alte vremuri.
E echipa lui Gareth Southgate,
pe punctul de a-și scrie propria istorie.
Întreaga țară e unită.
Dar Italia va fi testul cel mai dificil de până acum.
Echipa lui Mancini nu a mai pierdut de trei ani.
20:00 ÎNCEPEREA MECIULUI
Italia are lovitura de începere în finala Campionatului European 2020.
În sfârșit, începuse meciul.
Îmi amintesc centrarea către Luke Shaw.
Luke Shaw șutează!
În clipa aceea, totul era perfect.
Eram cu o mulțime de amici.
Țopăiam de bucurie.
Am căzut, râdeam. Era grozav.
Era prea frumos ca să fie adevărat. Dar era. Eram acolo și era grozav.
E scenariul cel mai groaznic.
Nu mă așteptasem ca Italia să primească gol așa devreme.
Dar era doar începutul. Se putea întâmpla orice.
Forza Italia.
Chiesa înaintează.
Și șutează! Pickford nu avea nicio șansă.
Apoi, am coborât cu picioarele pe pământ și ne-am amintit că nu câștigaserăm.
Atmosfera de pe stadion s-a schimbat, a devenit mai tensionată.
Italienii începeau să controleze meciul.
M-am simțit ușurată când a venit pauza,
căci Italia părea pe punctul să înscrie.
Pe monitoare, vedeam o masă de oameni
în fața cordonului de polițiști.
„De ce se întâmplă asta?”
De câte ori ne uitam și vorbeam cu poliția,
ne spuneau că nu se clinteau.
„Atunci plecați de aici!”
...pe ecrane principalele faze de până acum.
La pauză, Maya era așezată, ghemuită pe scaun.
„Maya, hai să mergem în sectorul suporterilor italieni!”
Era un tip acolo, părea foarte important.
I-am zis că eram italieni și că aruncau cu bere în noi.
„Nu ne bucurăm de meci. Am vrea să stăm cu italienii, vă rugăm.”
Și a zis: „Urmați-mă!”
Ne-am dus după el, a deschis ultima ușă și am văzut din nou gazonul.
Eram acasă. Ne-am bucurat mult.
45:00 ITALIA 0-1 ANGLIA
În a doua repriză, italienii au dat o lecție de joc defensiv.
Nu eram deloc liniștiți.
„Avem avantaj, dar am pierdut controlul asupra meciului.”
Centrare. Pericol pentru Anglia.
Și Bonucci înscrie!
Italia 1, Anglia 1.
Acum putem câștiga?
Să sperăm că da!
Hai, Maya!
Italia!
Nimic mai neplăcut decât un gol înscris de adversar pe Wembley.
Zgomotul te înconjoară. Nu ai nicio scăpare.
Am lăsat Italia să înscrie și lumea s-a dezumflat.
Eram vulnerabili.
Tensiunea era în creștere.
Se apropia finalul și orice alunecare,
orice greșeală, orice pasă neinspirată putea fi fatală.
Suntem în prelungirile finalei Campionatului European.
Italia atacă. Mingea revine, dar ricoșează pe lângă poartă.
În a doua repriză de prelungiri,
Italia a continuat să domine fără să înscrie.
Cu câteva secunde înainte de final, Southgate a făcut ultimele schimbări.
I-a introdus pe Rashford și Sancho,
probabil exclusiv pentru penaltiuri.
A părut o decizie uriașă.
Băieții trebuie să îl fi impresionat la antrenamente,
la executarea penaltiurilor, fiindcă sunt tineri.
Arbitrul fluieră de final. E timpul pentru penaltiuri.
- De ce se bat cu cei de acolo? - Nu ne lasă să intrăm.
- Nu aveți voie să intrați. - Știu.
Deci care e problema?
Mă uitam la cei de afară.
Dacă Anglia câștigă, o să vrea să intre.
Să vadă Anglia ridicând trofeul.
Acum nu pot, fiindcă totul e închis.
Dar am o mare dilemă, legată de securitatea a 67.000 de oameni.
Pentru siguranța a 67.000 de oameni,
trebuie să deschid ieșirile înainte de finalul meciului.
Dar afară am un cordon de poliție cu 6.000 de inși.
Dacă văd porțile deschizându-se, iar Anglia câștigă și stadionul erupe,
o să vină înăuntru?
Ei nu sunt suporteri englezi. Nu sunt suporteri. Nu știu ce sunt.
Sunt indivizi care vor da cu pumnul ca să intre.
Ne gândeam ce se putea întâmpla dacă Anglia câștiga.
Cel mai sigur era ca Anglia să piardă.
Cum stați cu nervii?
Anglia a ajuns din nou la loviturile de departajare.
Se spune că penaltiurile sunt o loterie. Aiurea. Nu e așa.
Este o artă foarte abilă
într-un mediu inimaginabil de tensionat.
Trebuie să ai curaj ca să bați un penalti.
Se poate întâmpla orice. Lumea cedează sub presiune.
Mai ales în fața propriilor suporteri, într-o finală.
E cale lungă de la linia de mijloc până la marginea careului.
Te rog, Doamne! Nu-mi pasă cine înscrie, cine ratează.
Nu-mi pasă cine e eroul.
Te rog să câștigăm.
Și înscrie. 1-1.
PENALTIURI ITALIA 1-1 ANGLIA
Parează!
Anglia are avantajul.
Urmează Bonucci.
Deci era 2-2.
Se apropie de minge...
Marcus Rashford.
Marcus Rashford pentru Anglia.
Șutează în bară.
Ne țineam cu mâinile de cap.
PENALTIURI ITALIA 2-2 ANGLIA
Anglia trebuie să înscrie ca să restabilească egalitatea.
E Jadon Sancho.
Anglia e în pragul înfrângerii.
Am nevoie de tine. Pickford, salvează!
Și a reușit!
Entuziasmul revenise.
Începeai iar să crezi.
Ni se dăduse o șansă, deci nu trebuia decât să marcăm acum
ca să fim iar la egalitate.
Bukayo Saka se pregătește.
„Nu rata! Dar nu ca să câștigăm, ci pentru binele tău.”
Bukayo Saka.
La 19 ani,
poate ține în viață visul unei țări.
Câștigătorii Campionatului European 2020,
Italia!
Gareth Southgate s-a dus direct la Saka.
Era clar că avea mare nevoie.
N-a fost finalul dorit de noi.
La finalul meciului, a început să plouă.
Iar atunci, grupul acela s-a întors.
De parcă ascultaseră cu toții același mesaj.
S-au întors cu toții și au început să plece.
Și e cumplit că ne-am simțit ușurați.
Nu era corect să ne simțim ușurați, dar așa ne-am simțit.
Era de parcă se sfârșise lumea.
Entuziasmul și bucuria calificării în finală,
sentimentul de unitate,
s-a ales praful de toate.
Starea de spirit s-a schimbat. Din entuziasm, în furie.
Eram acolo, un tip de origine asiatică.
Era clar că cei trei jucători de culoare care rataseră aveau să fie înjurați.
Am știut că asta urma.
AU RATAT NIȘTE N******I.
Atacuri rasiste împotriva fotbaliștilor noștri de culoare talentați.
SĂ TE LAȘI DE FOTBAL.
Dacă dai rezultate și totul e bine, atunci ești de-al nostru,
dar când greșești, nu mai ești.
Iarăși începe.
HAI SĂ IEI BANANA
PLEACĂ DIN ȚARA MEA.
Mama mi-a scris, rugându-mă să-i spun când ajung acasă.
Pakistanezii erau înjurați în față,
iar cine n-a avut parte de așa ceva nu poate înțelege cum e.
Deci nu am privit pe nimeni în ochi, am evitat contactul cu oamenii.
Să nu fi dat din întâmplare peste cineva care să-mi tragă un pumn.
La final, n-am vrut decât să plec.
Dar auzeai scandări rasiste.
La ieșire, suporterii discutau.
„Negrul ăla”. „Cioara aia.”
Mi-am tras gluga pe cap și nu m-am oprit.
Să ajung acasă!
MUIE SANCHO
După meci, această pictură murală cu Marcus Rashford a fost vandalizată.
Fotbalul revine în centrul unei probleme mai ample a societății.
CĂCA-TE-AI ÎN GĂLEATĂ, BOULE
Marcus Rashford a schimbat politica guvernului
pentru protejarea copiilor din medii defavorizate,
iar o pictură murală în onoarea lui a fost vandalizată.
În astfel de situații începi să te întrebi în ce țară trăiești.
E absolut cumplit.
Cumplit.
Și la câte a făcut pentru comunitate!
Știam că așa se va întâmpla azi. E groaznic.
Marcus Rashford s-a străduit
să ajute Anglia să câștige și să ne aducă bucurie.
Și, deodată, el e personajul negativ și e terorizat.
E scandalos.
Ceea ce simt acum depășește cu mult sfera fotbalului.
E rasism cras, ce nu poate fi ignorat.
Nu e nevoie de așa ceva. Culoarea pielii nu contează la penaltiuri.
Te și întrebi de ce fac unii așa ceva.
„Frate, trezește-te! Maturizează-te!”
Am fost șocată să văd atâția oameni rasiști pe față.
Lucrez în Brent. Trăiesc într-o comunitate multirasială.
Nu m-am așteptat la așa ceva.
Asta dovedește că poți trăi într-o bulă.
Indivizii ăștia sunt printre noi.
Sună ciudat că o spun. Dar așa e.
Și ei ne erodează societatea și afectează oameni zi de zi.
Eu unul mi-am pus atunci întrebarea: „Cum reacționăm? Ce facem cu asta?”
Sper că jucătorii au văzut că foarte multă lume le-a fost alături.
VĂ CREDEȚI SUPORTERI?
APLAUDAȚI-LE REUȘITA
SUPERTARI
AU FOST FANTASTICI.
SĂ FIM MÂNDRI
SUPORTERII ADEVĂRAȚI SUNT CU VOI
Colajul acela distribuit peste tot
cu cei trei care au ratat penaltiuri, purtând coroane,
ca niște regi...
EROU
ADMIRAT MODEL DE URMAT
Ajunge să ne uităm
la felul cum lumea a sărit în apărarea lui Rashford, Sancho și Saka.
Denotă un sentiment puternic de comunitate,
de unitate și fermitate în țara aceasta.
Răspunsul mi-a dat speranță. Normal.
Lumea a sărit să își exprime iubirea și sprijinul
și să le arate băieților
care poate credeau că toți îi urau că nu era deloc așa.
Ultimă oră!
Marcus Rashford tocmai a comentat înfrângerea de aseară, în fața Italiei.
El a scris: „Accept să fiu criticat pentru performanța mea,
dar nu îmi voi cere scuze pentru cine sunt și de unde vin.
Mesajele primite astăzi au fost copleșitoare,
iar răspunsul m-a impresionat până la lacrimi.”
Deși asta a vindecat poate rana atunci,
ea nu...
nu mi-a stins setea.
Am trecut prin prea multe
ca să fi crezut că o victorie în finala Euro
ar fi putut vindeca problemele societății.
Turneul ne-a oferit un moment.
Ne-a oferit o perioadă în care să fim împreună.
Dar nu putea să ne rezolve problemele.
Deci ce spune asta despre țara noastră?
Spune că avem de lucru
în sensul acesta.
Nu vreau să mai trec niciodată prin ce am trecut atunci.
Vă spun sincer. Încă nu mi-am revenit, m-a durut.
M-a durut nespus de mult.
Am văzut lucruri incredibile.
A doua zi, ne-am întrebat
cum de n-a murit nimeni.
A fost o minune că nu au existat morți, după părerea mea.
A fost ceva fără precedent. Dezgustător.
Stadionul a gestionat situația foarte bine,
date fiind condițiile extrem de dificile.
Imagini cu unii suporteri forțând barierele
și năvălind pe scări, spre stadion.
Când m-am trezit a doua zi și m-am uitat la Sky Sports,
nu vă mint,
primul videoclip pe care îl văd
e cu grupul de suporteri din care am făcut și eu parte.
Urmau să îi pună sub urmărire pe autori, pe baza imaginilor de securitate.
Am simțit că îmi îngheață inima.
Mi-am spus: „Ce am făcut?”
Ți-e rușine de ce ai făcut?
Nu mi-e rușine de ce am făcut.
În 2020 am fost închiși cu toții în casele noastre,
n-am putut să mergem nicăieri, doar să ieșim pentru puțină mișcare.
Iar pe când noi făceam asta, conducerea țării chefuia de zor.
Cum să cred că am greșit cu ceva?
Ocazia de a vedea Anglia câștigând primul trofeu din 1966...
N-aș fi ratat asta pentru nimic în lume.
Eu cred totuși că Anglia și englezii sunt oameni cumsecade și deschiși,
foarte toleranți cu alte nații și culturi.
Dar, în ziua aceea, Anglia mi-a fost aproape un dușman
pentru felul cum am fost tratați atunci de suporteri.
Adeseori mă gândesc că mi-au făcut o favoare.
Când vorbește despre ceva legat de Italia,
Maya spune: „Tată, dar noi, italienii...”
„Noi, italienii...”
Când spun că e mai mult decât fotbal, pentru mine chiar așa a fost.
Iar ea e Maya! Ce surpriză! Deci...
Ce ai adus? Steagul nostru de atunci.
WEMBLEY IULIE '21 ADUCEM CUPA ACASĂ LA ROMA!
Vine acasă la Roma.
Când mi-au trimis clipul cu mine pe autobuz, l-am pus pe Facebook.
Atunci tata mi-a spus că, la finala Euro din 1996,
s-a urcat pe acoperișul pubului din Stanford.
Deci cățăratul pe tot felul de lucruri mi se trage din familie, de la el.
Sunt mândru de ziua aia.
O să le arăt copiilor mei imagini cu mine pe autobuz. Și copiilor lor, probabil.
N-aș schimba nimic din ziua aia.
În afară de scor, de înfrângere.
Începem din nou.
Anglia începe campania pentru Campionatul European 2024.
Vor reuși de data aceasta să devină în sfârșit campioni?
Mă voi mai duce la un meci al Angliei,
fiindcă n-am nimic cu echipa, cu selecționerul
și cu băieții care au jucat.
Mingea e la Marcus Rashford. Rashford pentru Anglia!
Dacă Anglia ar ajunge în finala unui campionat
și ea ar fi pe Wembley,
sigur mi-aș devaliza economiile ca să cumpăr bilet.
Anglia într-un turneu major. Voi crede întotdeauna că poate câștiga.
Saka.
Saka pentru hat-trick!
Bukayo Saka primește mingea meciului.
La doar 21 de ani,
Bukayo Saka înscrie primul său hat-trick din carieră,
și încă pentru Anglia.
În ziua finalei Euro 2020, 19 polițiști au fost răniți
și 86 de persoane au fost arestate pentru violențe.
Un raport a evidențiat curajul stewarzilor, al polițiștilor,
al angajaților Consiliului Brent, federației și stadionului
în fața unei agresiuni extraordinare.
În 2022, naționala feminină a Angliei a câștigat finala Euro pe Wembley,
obținând primul trofeu major al țării din 1966.
Subtitrarea: Nicu Teodorescu