Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Godmorgon. Klockan är sex.
Söndagen den 11 juli,
datumet som kommer att gå till historien som dagen då England mötte Italien
i Europamästerskapets final.
Miljontals fans vaknar upp idag med hopp om att det äntligen är dags
för herrlandslaget att lyfta sin första stora trofé sen 1966.
...publiken ropar efter mer tid, sekunder från slutsignalen,
England lyckas spela upp bollen och Hurst tar sig igenom.
Folk är på planen! De tror att det är över!
Nu är det det! Fyra!
ENGLAND 4 VÄSTTYSKLAND 2
Bobby Moore tar emot trofén från drottningen,
en gyllene symbol på deras överlägsenhet.
Vi vann cupen!
Ee aye addio Vi vann cupen!
Efter en lång väntan har England äntligen tagit sig till final
och det är på hemmaplan, här på Wembley.
Wembley Stadium är planetens mest ikoniska fotbollsarena.
Det är fotbollens hemmaplan.
Vikten av Wembley som en arena, som en historisk
och mytisk plats man nån gång måste besöka.
Världens ögon var riktade mot Wembley.
Det var oerhört viktigt att allt skulle vara perfekt.
Äntligen, under min livstid, var England i en viktig final.
Vi tar hem det!
Det var ett slags glädjefyllt momentum som hela landet upplevde.
England!
Vi hade ett briljant lag av unga, engagerade och begåvade spelare
som hade tagit nationen med storm.
Kom igen, England!
Den här gången tror alla att vi tar hem det.
Vi håller på att skriva historia.
Vi kommer att vinna.
Vi kommer att vinna EM, och dessutom på Wembley, på hemmaplan.
Det är sannerligen lugnet före stormen.
Varsågod. Här är inbjudan till ditt livs fest.
Snälla, tvinga inte hem mig
Folk släpper loss.
Snälla, tvinga inte hem mig
Dags att bli svinpackad, du vet?
De klättrar upp i lyktstolpar, trafikljus och det eskalerar.
Det krasade.
Krossat glas överallt. Det var som taget ur Världarnas krig.
NU SÄTTER DET IGÅNG
Folk drack mängder av alkohol och öste i sig kokain.
Tusentals människor här har inga biljetter.
Det var som en tickande bomb, redo att explodera.
Sen hör jag på radion: "Intrång."
Jag skulle in, det var bara så.
De attackerar oss.
Vi var i underläge, ingen tvekan om saken.
Den största matchen inom engelsk fotboll på 55 år
och vi står på gränsen till en katastrof. Hur kunde det bli såhär?
Vad i helvete?
FINALEN: ATTACKEN MOT WEMBLEY
Kolla in det här, Sky Sports.
Jag är på hugget. Nu kör vi.
Det här var ett engelskt lag som speglade landet.
- Vadå rivalitet? Arsenal-Tottenham liksom. - Ingen rivalitet.
Kolla där.
Den sammanhållningen var inspirerande.
Det handlade inte bara om att det fanns en betydande andel svarta spelare.
Phillips har bollen.
Han tar sig förbi motspelarna.
Och får igenom den till Sterling!
Det handlade om att de var unga, energiska och brydde sig om sina bostadsområden.
Det var en grupp spelare som yngre människor
kände igen sig i, både killar och tjejer.
England vinner gruppen och har inte släppt in några mål.
Gruppspelet var underbart.
Sterling, Saka och Harry Kane hade alla gjort mål.
Alla var övertygade om att det var i år det skulle hända.
Shaw har den. Passar till Grealish.
Harry Kane!
England två, Tyskland noll!
Vi hade slagit Tyskland. Och sen kom semifinalen.
Straff för England på tilläggstid, det kan skicka dem till final.
Det här var deras chans.
Förbannelsen är äntligen bruten!
England har nått sin första stora final sen 1966.
12 TIMMAR TILL AVSPARK
Hands
Touching hands
Reaching out
Mina vänner såg videon på finaldagen och förstod att det skulle bli en bra dag.
Sweet Caroline
Good times never feel so good
So good!
Vi tar hem det, killar.
Alla vill få uppleva att deras land lyfter trofén.
Speciellt när det sker på Wembley.
Det här är chansen att se nåt som inte hänt på 55 år.
Det här är nåt historiskt och man vill se det på plats.
Biljetterna var eftertraktade.
JAG TAR DEM
DU FÅR 4 000.
SKRIV TILL MIG
8 000 SVART
Jag var en av dem som hade turen att få betala mer än 600 pund
för en fotbollsmatch.
Biljetter bytte händer på nätet för flera tusen pund.
8 750 PUND LÄGG BUD
Det var mer än dyrt. Det var sinnessjukt.
Jag hade inte biljett.
Men inte en chans
att jag skulle se EM-finalen, som går av stapeln tre timmar från mitt hem, hemma.
Fotboll har alltid varit en stor del av mitt liv.
Den ger mig glädje och lycka.
När England tävlar, förhöjs allt.
Det känns som att alla är med på nåt sätt.
Liksom wow. Förstår du?
Det är svårt att förklara. Man bara känner det.
Jag hade inga andra tankar i huvudet än: "Jag missar inte den här matchen."
Du lyssnar på Talksport.
Tränare Gareth Southgate är medveten om den skyhöga stämningen i landet.
När man kör förbi folk som tutar och har flaggor på sina bilar,
så blir det tydligt.
Sankt Georgskorset vajar var man än tittar!
Vi tar hem det!
-Vi tar hem det! - Ja!
Gareth Southgate, du har hela England bakom dig!
Det känns overkligt.
Det är svårt att tro att det händer och att man ska dit, men det ska man.
Min svärfar skulle hämta upp mig.
Man hör uppladdningen på radion och det börjar sjunka in.
Vi tar hem det på hemmaplan!
Man tar sig ner till London
och vet att alla personer i varenda bil tänker på
matchen man är på väg till.
JAG HAR DRÖMT OM DEN HÄR DAGEN SEN JAG VAR FEM.
Kom igen, England!
KOM IGEN ENGLAND, DET ÄR FAN DAGS!!!
ÄLSKAR DET HÄR @ENGELSKA LAGET OCH DESS TRÄNARE
Tankarna går till ens tidigare erfarenheter som Englandsupporter
och alla besvikelser man genomlevt.
Och England är ute ur VM!
Västtyskland går vidare till final efter straffar.
Det första mästerskapet jag minns var Mexiko 1986.
Rör sig bort från Hoddle i mittfältet.
Den går tillbaka in ovanför och Maradona gör mål!
Mamma var ganska religiös. Vi är en katolsk familj, och hon sa:
"Gå och be en bön. Man vet aldrig."
Så jag gick och bad vid trappan,
om det nu var "Ave Maria" eller "Fader vår."
England är rasande, för Maradona slog in den med sin vänsterhand.
Det var en hemsk känsla.
Jag tänkte: "Gud,
tänk om jag kunde gå tillbaka till barnet som bad vid trappan
och säga: 'Det är ingen fara, för när du växer upp
spelar England VM-final på Wembley.
Du kommer att ha en biljett och vi kommer att vinna.'"
Du lyssnar på Talksport.
Gareth Southgate är medveten om vilket hot Italien utgör
när laget förbereder sig för final.
Laget är verkligen i toppform.
Jag menar, tre oavgjorda och inga förluster på 30 matcher.
Hela laget ska vara stolt.
SÖDRA LONDON
För mig betyder fotboll kärlek och känslor.
Den för samman människor.
Jag kommer från södra Italien, Brindisi, som ligger i Apulien. Det är stövelns häl.
Jag flyttade till London 1993.
Om jag tänker på min dotter Maya,
att hon är hälften engelsman och hälften italienare,
så känner jag mig stolt.
Jag vill att hon ska känna sig italiensk,
och fotbollen var ett sätt att väcka den känslan.
Jag var redo att spendera hur mycket som helst på finalen
och jag var glad och stolt över att kunna ge det i present till Maya.
En dag kan hon tänka tillbaka: "Jag såg finalen på Wembley med pappa."
Jag bodde på Hilton, mitt emot arenan,
och när jag svängde runt hörnet såg jag bågen.
Då förstod jag varför jag var där.
Och att jag snart skulle gå in i ett enormt Colosseum.
Jag skulle snart leverera ett fantastiskt event och jag var laddad.
Man blir nästan lite yr.
Spänd på ett bra sätt för att man vet som väntar,
vet storheten i den här dagen.
Man spelar inte på plan, men man är ansvarig för säkerheten.
Det är en magisk arena.
Den bästa arenan i världen.
Jag sa till mitt team: "Ni har tur som står på den här sidan om stängslet
och får vara en del av det här eventet.
Det här är mer än personligt. Det är nationellt.
Vi är på Wembley Stadium.
Vi är redo för det här"
9 TIMMAR 30 MINUTER TILL AVSPARK
Mamma släpper av mig på fotbollsstationen
och säger: "Gör inget dumt." "Jag lovar", säger jag.
Super, super Jack!
Alla var på strålande humör. Man såg det på dem.
Folk på tåget störde sig nog på oss. Vi brydde oss inte. Vi ville ha kul.
När kommer en sån här dag igen?
Jag vet att det är sant England tills jag dör
Sweet Caroline
Jag såg fram emot att komma till Wembley.
Jag var beredd att spendera en månadslön på en biljett.
Jag tänkte: "Om jag tar ut 2 000 pund
och viftar med det framför nåns ansikte, så blir det svårt att säga nej."
Biljetterna kostade ett par tusen.
Jag tänkte inte betala det för att se England spela.
Jag går hellre dit för att festa.
Harry Maguire!
Han dricker vodka, han dricker Jäger
Hans huvud är enormt!
Det där var fan sjukt.
Det är drickande, skålande,
sjungande, glada miner, rött och vitt överallt.
Jag var så taggad.
Jag vill stanna här, dricka all din öl
Snälla, tvinga inte hem mig
Jag var en stolt engelsman ihop med likasinnade.
Vi tar hem det
Vi tar hem det på hemmaplan
Vi tar hem det
När jag stod högst upp på trappan och kollade ner längs Wembley Way
tänkte jag bara: "Wow."
Snälla, tvinga inte hem mig
Klockan var bara 10.30.
Det var redan fullpackat med folk, som en stor gatufest.
Sweet Caroline
Good times never seemed so...
So good!
När jag kom dit tänkte jag:
"England spelar final på Wembley och jag är här."
Det var ett lyckligt ögonblick för alla.
Jag har haft många olika jobb men aldrig på en arena
eller en fotbollsmatch förut.
Jag hade hellre varit där som fan, men biljetterna var jättedyra.
Det har man inte råd med som vakt.
Man har inte den lyxen, tyvärr.
Ett EM 2020-nyckelband. Det får man inte igen.
Det ska jag spara, vara rädd om och visa för mina barn i framtiden.
"Jag var där när det hände." De kanske inte tror en.
De kanske säger: "Du ljuger, pappa."
Men det gör jag inte och här är beviset.
Om England vinner EM, vill jag vara där.
Jag vill höra vrålet.
Jag vill åtminstone se dem lyfta trofén.
Att se England i final, det händer inte igen.
Nu gäller det. Hur känns det?
Hur är nerverna? Det här är Euro Gameday Live.
England möter Italien på Wembley Stadium.
Tar vi hem det?
England kommer att vinna! Vi tar hem det!
Två-ett, till England.
Okej. Vem gör sista målet?
Kane och Sterling.
England vinner med två-ett här idag!
Kom igen, England!
Jag ska försöka.
Finalen är här. Vilken betydelsefull dag det kommer att bli.
Under fem veckor var jag med de engelska spelarna,
och sände live i radio varje dag.
Det blir inte mycket större än så för en sportreporter.
Så när möjligheten dök upp kändes den för god för att vara sann.
- Ska jag sjunga? - Varför inte? Vi gör det tillsammans.
Vi var på topp redan från början.
Reaching out
Touching me
Touching you
Sweet Caroline
Ibland måste man påminna sig själv om hur unga de här killarna var.
Jag vet att de är män, men de är typ fortfarande pojkar.
Bukayo Saka är en tonåring, och han vaknade på morgonen,
satte på sig Englandsdräkten och bar hela nationen på sina axlar.
Han gör fler mål än mig på träningarna.
Övningen gick bra för alla. Hur många mål fick han in?
- Hur många satte du den här säsongen? - Kommer!
Men det var tydligt att
man var i sällskap av ett gäng riktigt speciella personer.
Jag beundrade Marcus Rashford.
Det var onekligen något extra med honom.
Över en miljon barn i England kan få kuponger
för gratis skolmat under sommaren
på grund av en kampanj ledd av Marcus Rashford.
Hur de stod upp för det de tror på säger så mycket om laget.
De hade ett uppdrag och det var att vinna EM.
Men uppdraget var större än så.
Det var att få hela landet att känna stolthet.
Happy and glorious
8 TIMMAR 30 MINUTER TILL AVSPARK
God save the queen
Även utan biljett är tanken på att komma till Wembley
och ta del av den unika atmosfären...
Jag förstår varför man vill uppleva det.
Det är en riktig fest.
Jag var först på plats från Brent Council
och jag tog en promenad runt hela området
vi var ansvariga för, för att få förstå vad som behövde göras.
Wembley!
Det var tydligt att folk var minst sagt berusade när de gick av tåget.
De som sålde alkohol i området håvade in pengar.
Det där är kön till Tesco.
Hur lång som helst.
England
Berusningsnivån var väldigt hög.
Men matchen började inte förrän åtta på kvällen.
Snälla, tvinga inte hem mig
Jag vill verkligen inte gå till jobbet
Jag vill stanna här, dricka all din öl
Snälla, tvinga inte hem mig
Man kan inte gå på fotboll utan att dricka öl.
Eller man kan, men det är inte lika kul.
Man behöver inte löparskor för att springa, men det underlättar.
På samma sätt behöver man inte öl för att ha kul, med det underlättar.
Det gör saker mer intressanta.
- Ge mig ett S! - S!
- Ge mig ett C! - C!
- Ge mig ett O! - O...
Nu blir det disco!
Folk var redo att ha kul.
Det här var en möjlighet att vara en del av nåt otroligt.
Covid hade hållit folk inlåsta och nu ville folk uppleva friheten igen.
Tvinga inte hem mig
Snälla, tvinga inte hem mig
Jag vill verkligen inte gå till jobbet
När det var lockdown befann jag mig oftast
i eller på min säng. Varje dag.
Det fick mig att tappa livslusten.
Och en stor del av tiden var jag deprimerad.
Att vara inlåst hemma under en så lång tid.
Vi är människor. Vi är skapta för att vara utomhus.
Det är klart att man blir deprimerad.
Pressen hade byggts upp och folk var redo att släppa loss totalt.
Harry Maguire!
Han dricker vodka, han dricker Jäger
Hans huvud är enormt!
En av de bästa dagarna nånsin. Vi har inte ens biljetter.
- Vi vill bara ha kul. - Mamma tror att jag är i Goring.
Jag kom hit till Wembley och det var helt klart värt det.
Om jag åker dit... Mamma, om du ser det här, förlåt.
DET ÄR GALET PÅ WEMBLEY WAY
FOLK SLÄNGER FRAM SINA APPARATER NU
MÅ BÄSTA PENIS VINNA!!! ITALIENSK / ENGELSK KULTUR
Man står utanför Wembley med alla sina vänner
och dricker i flera timmar i solskenet, innan en historisk final,
och alla sa bara:
"Toppen. Jag kommer inte hålla igen idag."
NÖDSIGNALER ÄR TYDLIGEN INNE IGEN!!!
FACKLAN ÄR TÄND
"ROCKET MAN" SER ANNORLUNDA UT I ÅR
HAN ÄR GLÖDHET!!!
Ett, två, tre, fyr! Harry Maguire
Folk hade längtat efter det här. Typ: "Jippi! Nu blir vi dyngraka."
Vi tar hem det på hemmaplan.
Stämningen har blivit sån för att England presterat så väl.
Allt handlar om Gareth Southgate.
När man har en sån trupp kvalitetsspelare, måste man få ut det bästa av dem.
Han har svåra beslut att fatta.
Spela med tre eller fyra bak, men vi måste lita på honom.
ÖSTRA LONDON
Jag var distraherad de första timmarna av dagen.
Liksom: "Du ska se England spela i en stor final.
Vinner vi eller går chansen om intet igen?"
Mitt tidigaste minne är när Michael Owen gör mål för England och pappa säger:
"Spela bollen. Vad sysslar du med?"
Michael Owen. Han springer mot Argentinas försvar.
Och det är Michael Owen!
Min pappa tappade det. Min syster med.
Mamma ropade från köket: "Ner från soffan."
Sen hissade vi alltid Englands flagga framför huset varje mästerskap.
Icke-vita som såg vår uppfart
tänkte kanske: "National Front." Men vi är asiater.
Med åldern har jag insett
att vissa personer inte ser mig som engelsman.
För att jag inte är vit.
Och om jag inte är "engelsman", varför då heja på England?
Jag föddes i Midlands. Varför skulle jag inte heja på England?
Men när man såg på laget, med alla olika bakgrunder
och sammanhållningen i truppen.
Det kändes som att det förenade England.
Jag var så glad att få gå till Wembley och vara en del av det.
8 TIMMAR 15 MINUTER TILL AVSPARK
Vi stod på avspärrningarna, sjöng, skrek hejaramsor och höll på.
Sen såg jag bussen och tänkte på en gång: "Det här är min chans."
Alla uppmuntrade mig att kliva upp på den.
Folk kastade drinkar till mig.
Alla jublade när jag drack dem och suckade när jag missade.
DET HÄR HÄNDER...
Många filmade mig och jag kände mig mäktig.
Det var en otrolig känsla.
Nu fuckar vi ur
Sen kom massa människor upp på bussen. Då kände jag att det var dags att gå ner.
"Mitt roliga är över. Nu är det deras tur."
Vi tar hem det!
- Vi tar hem det! - Vi tar hem det!
Jag får ofta höra att jag alltid ler.
Jag svarar: "Man måste vara glad. Slappna av. Ha kul.
Man vet aldrig vad som väntar."
England tills jag dör
Jag vet att det är sant
Jag och mina team är ansvariga för vad som händer på marken, hos publiken.
Allmänhetens säkerhet, både på arenan och utanför under timmarna innan matchen,
är vår högsta prioritet.
Jag var på Olympic Way. Jag såg hur allting spårade ur.
Inte så kul för dig, va?
Harry Maguire
Hans huvud är enormt!
Folk är redan rejält berusade.
Folk tar droger öppet på gatan.
Om vi tycker att de beter sig illa nu, så går det bara i en riktning.
5 TIMMAR 45 MINUTER TILL AVSPARK
Jag vill verkligen inte gå till jobbet
Jag vill stanna här, dra i mig allt
Snälla, tvinga inte hem mig
Vad blir resultatet? Vem gör sista målet?
Sista målet? Om...
Om du nånsin stöter in i mina vänner sådär igen
ska jag strypa dig med ett spaghettistrå.
Blöder han näsblod?
Ser ut som det.
DET ÄR EN OTROLIG DAG FÖR ATT SÄLJA KOKAIN
- Kaos, eller hur? - Burkar kastas runt, fotbollar i luften.
De har hållit på såhär länge, eller hur?
Jag har aldrig sett nåt liknande, men England har aldrig spelat final förut.
Man kommer hit för cupfinaler, playoff-finaler, andra slags finaler...
Scenen som växte fram var en av kaos och förödelse.
Flaskor och burkar kraschar överallt.
Fulla ölflaskor, tomma ölflaskor.
Folk var inte medvetna om och brydde sig inte om
var flaskorna landade och vilken skada de kunde orsaka.
Vi satte upp ett improviserat sjuktält utanför Brents medborgarhus.
Jag har starka minnen av de skärskador från flaskor jag såg.
Det var blod och bandage
och folk som desperat försökte ge den vård som behövdes.
Det liknade en krigszon.
Jag är i kontrollrummet och vi ser att fansen är svårt berusade
och riskerar sina egna liv.
Det var inte många poliser på plats.
Vi behövde hjälp att handskas med folkmassan.
Det handlar om en match som vi alltid drömt om att få spela
och det överskuggas totalt av mycket allvarligare omständigheter.
Jag tänkte: "Var är polisen?"
Bara lokalpolisen var på plats.
Insatspolisen skulle komma klockan tre.
Det var planen.
Man trodde att det skulle vara mest folk, och kräva polisnärvaro, i centrala London.
Så hade det sett ut under mästerskapets gång.
Så deras fokus och planering gällde centrala London.
Men verkligheten på finaldagen
var att stora mängder människor samlades i Wembley-området.
Den största oron var fansen utan biljetter
som orsakade problem och befann sig precis vid arenans ingångar.
Det kom mer och mer folk, så vi behövde polisstöd mycket tidigare.
Vi kom till Wembley och gick av tåget.
Stationen var fullpackad.
Fullpackad.
Ett, två, tre, fyr!
Harry Maguire!
Vi såg inga andra italienare.
Det kändes som om vi var i underläge och omringade.
Stoppa upp era pastaskruvar i röven
Stoppa upp era pastaskruvar
Stoppa upp era pastaskruvar i röven
Det var då jag kände att jag var i fara för första gången.
När jag kom ut från Wembley Park
möttes jag av fullkomlig förödelse.
Trasiga trafikljus, lyktstolpar, träd.
Det var som att en bomb hade exploderat och det låg spillror överallt.
Jag har varit på Wembley många gånger och det var som om...
Som att kliva in i Världarnas krig.
Jag kom ut på trappan och tänkte: "Är det här Wembley?
Såhär brukar det inte se ut i vanliga fall.
Vad händer? Alla här kan inte ha biljetter."
Alla fans som är på väg till matchen,
hur ska de ta sig igenom den här enorma folkmassan?
Polisen fick veta att vi behövde hjälp tidigare
och de kunde skicka team innan klockan tre.
Det svåra var att många av problemen och de dåliga beteendena
redan hade etablerats och blivit vedertagna.
Det var en tät folkmassa, på ett litet område
där alla dessutom var svinpackade.
Alla ville att arenan skulle öppna, så att trycket kunde lätta när folk gick in.
Mästerskapet i sig krävde en yttre säkerhetsgräns.
Det fanns kontrollstationer som behövde passeras,
så folk kunde inte bara gå upp för trapporna
och visa sin biljett vid spärrarna.
Klockan 16.30 kunde folk börja passera den yttre säkerhetsgränsen.
Vi kom till den första kontrollstationen vid Olympiska Trappan.
Personen framför mig fick passera.
Han sken upp efter att ha passerat, som om han vunnit nåt.
Han sa till sina vänner: "Tänk att de släppte in mig."
Det visade sig att han hade tagit sig igenom med en fejkbiljett.
Det stora antalet fans utan biljetter
gjorde att antalet värdar och säkerhetsvakter inte hade en chans.
EN BILJETT KÖPES
Jag tänkte: "Inte en chans att jag missar det här."
Jag tänkte gå längs Wembley Way
och fråga alla om de sålde biljetter.
Men mitt uttalande föll för döva öron.
Jag var så nära. Jag var beredd att betala mer än 2 000 pund
för att komma in.
Men det kunde sluta med att jag inte skulle få se matchen alls.
Helt plötsligt börjar jag se flaskor och burkar flyga ovanför oss.
Den första landade och jag tänkte att det var en engångsgrej.
Sen såg vi några till.
Det är bara jag och Maya, omgivna av engelska fans.
Vi kände oss attackerade. Som att de visade fingret åt oss.
De var aggressiva och otrevliga.
Min enda tanke var att skydda min dotter.
Sen såg vi en grupp italienare.
De ropade på en gång:
"Vad gör ni? Gå inte själva! Gå med oss!"
De såg min dotter och alla ställde sig runt henne.
Jag satte ryggsäcken så att den täckte hennes ansikte och huvud.
Sen började vi gå tillsammans.
Maya gick med huvudet neråt, såhär, skyddad av oss.
Då kändes det som att jag var en naiv eller korkad förälder,
som tog med min dotter på den här matchen.
Polisen täckte oss också, så fort de fick syn på oss.
De eskorterade oss.
Jag var med min svärfar, som är typ 70.
Han är vid god hälsa, men han är fortfarande 70 år.
Vi svängde runt hörnet vid trapporna och tänkte: "Wow.
Hur ska vi lyckas ta oss igenom det här folkhavet?"
Wembley Way är fullpackad av tusentals biljettlösa supportrar.
Det finns inte tillräckligt med värdar, vakter eller poliser där,
och de ska snart öppna biljettspärrarna.
Alla utan biljetter på Wembley Way vet
att det finns 23 000 tomma platser på grund av covid-restriktioner.
De sakerna tillsammans gör det som bäddat för katastrof.
Om jag hade jobbat som värd där,
hade jag varit livrädd.
Folk sa: "Du kommer att bli slagen om du jobbar där."
Det var som det var. Alla sa samma sak.
"Om England förlorar, är du illa ute."
Jag tänkte inte låta det hindra mig från att ta jobbet.
Jag såg ut över Olympic Way.
Jag förstod att många av fansen som ville komma in, inte hade biljett.
Vi var i underläge, ingen tvekan om saken.
Den största dagen inom engelsk fotboll.
Fans som kanske aldrig får chansen att se nåt liknande igen
och vill se det på plats,
måste man vara extra försiktig med.
HÅLL UT VI TAR HEM DET!
DECLAN RICE MIN HJÄLTE
Det var känslosamt när de lämnade St George's Park
för sista gången innan finalen.
Killarna möttes av ett folkhav som visade sin kärlek och sitt stöd för dem.
Det var fint att se människor ge tillbaka,
efter alla glädjefyllda stunder killarna bjudit på de senaste veckorna.
Det var dags förr oss att visa hur mycket vi uppskattade dem.
Det var så att håret reste sig i nacken.
Wow. Är det här på riktigt?
Jag grabbade tag i en värd och sa: "Min svärfar är 70.
Jag är orolig för honom. Vi har biljetter.
Kan du snälla släppa in oss?"
Som tur var lät han oss passera.
Vi fortsatte framåt mot biljettspärrarna.
Precis innan jag skulle scanna min telefon
dubbelkollade jag att han var bakom mig.
Jag vände mig om, men han var inte där.
Istället stod där en kille i 20-årsåldern med en Englandströja på sig.
"Vad gör du?" sa jag.
"Kom igen", sa han. "Du får 20 pund."
"Min svärfar står bakom dig. Han ska med mig in. Flytta på dig", sa jag.
Jag är ingen våldsam person. Jag har aldrig startat ett bråk.
Men jag var tvungen att hota honom: "Dra åt helvete."
Det är vanligt att planka in på matcher, att ta sig in utan biljett.
Men då brukar det inte finnas kontrollstationer
innan arenan, så då kan man planka.
Jag kollade hur området såg ut.
Om jag planerade det väl och agerade vid rätt tidpunkt
kunde jag ta mig in.
DEN STORA WEMBLEY-PLANKNINGEN HAR BÖRJAT
WEMBLEYS PLANKNINGS-GRUPP. VEM VILL BRYTA SIG IN???
Rooney!
Jag svänger runt ett hörn och hör folk ropa: "Rooney!"
"Vad händer?" undrar jag.
Rooney!
Jag fick med honom på film, jag var så glad,
han spelade för mitt lag United förut.
Jag tänkte att han kanske kom från
nån speciell vip-, spelar- eller mediaentré.
Jag undrade vad som fanns där han kom från.
Jag gick på en bakgata som ledde till ett stort öppet område.
Till vänster om mig fanns stora trappor som ledde upp till arenan.
Jag gick upp för trapporna, till en grupp människor som skrek: "Är vi redo?"
Jag förstod vad de höll på med.
Jag kollar skärmarna i kontrollrummet.
En av mina kollegor ropar plötsligt:
"Spanska Trappan! Den är borta."
Jag vänder mig mot hans skärm
och ser hur en grupp människor pressar sig förbi.
Det är ett litet steg från antisocialt, vårdslöst beteende till våld.
Jävlar.
Herregud.
Jag befann mig i mitten av gruppen.
När vi kom fram, ramlade några och blev trampade på.
"Jösses", tänkte jag, för jag klev på nån
och föll framlänges och försökte istället typ rulla över folk,
för då lägger man ingen vikt direkt på nån som man gör när man står upp.
Förstår du? Jag försökte vara så skonsam som möjligt.
Jag la inte riktigt märke till vad som hände runt omkring,
våldsamheter och sånt,
för jag fokuserade på mitt eget lilla uppdrag.
Det var så jag såg det. Jag ville absolut inte missa det här eventet.
Jag kan se en värd som slagits till marken.
Jag hoppas att personen ska resa på sig och inte ligga kvar.
En har redan legat kvar längre än normalt.
Jag hör att mitt team kallar dit sjukvårdare.
Man blir skakad. Man håller andan när man ser det där och tänker:
"Vad fan händer?"
När jag rullat av kropparna och rest mig upp,
gick jag avslappat därifrån.
Jag såg folk som sprang därifrån.
Liksom: "Vi klarade det!" Och så sprang de iväg.
Det är som att skrika: "Jag smet in och nu flyr jag."
Jag gick helt avslappnat.
Jag tänkte: "Herregud. Jag är inne på området nu."
De tog sig förbi vår första biljettkontroll vid Spanska Trappan.
De här fansen befinner sig nu på den yttre delen av arenan
och de går runt och letar efter svaga punkter.
Då tar vi beslutet att stänga biljettspärrarna.
Det har vi aldrig gjort förut. Det har aldrig behövts.
Men jag har just sett nåt jag aldrig sett förut.
Vi måste stänga ner och säkerställa att alla förstår det nya hotet.
Nåt dåligt måste ha hänt, för det blev fryst läge
och köerna hopade sig. Folk ville in. De hade biljetter.
Jag stod där och folk skrek åt oss.
De började bli aggressiva: "Varför ignorerar du oss?"
Jag sa: "Vi kan inte göra nåt.
Det är fryst läge, jag kan inte släppa in er. Jag har inte nyckel till dörrarna."
"Du ljuger! Vänta bara tills vi kommer in", skrek folk.
"Har du kul, ditt pakistanska svin?"
Jag har fått höra mycket. Många rasistiska saker.
Det är upprörande.
Men jag håller mig samlad när jag jobbar
för om man visar sig svag utnyttjar folk det.
Utanför den södra delen av arenan stod folk väldigt tätt sammanpressade.
Alla fans stod hopklämda mellan arenans vägg och en yttervägg.
Eftersom läget var fryst var det säkert mer än tusen fans
som stod och köade, väldigt tätt ihop, för att komma in.
Man stod där hopklämd mellan, framför allt, en stor mängd stora män.
Jag är bara 150 centimeter och det kändes väldigt obehagligt.
Det hade verkligen kunnat leda till nåt allvarligt.
Jag tänkte hela tiden: "Snälla, låt ingen skada sig."
Fler och fler människor samlas som vill komma in på arenan.
Vi vill inte att nån ska klämmas.
När stora grupper människor ska igenom smala passager
finns en stor risk för allvarliga skador.
För majoritetens säkerhet, beslutar vi att öppna spärrarna igen.
ÅTERAKTIVERA SPÄRRAR
Jag var så glad att vi var framme vid spärrarna.
Då blev skylten plötsligt röd, började pipa och gick inte att öppna.
"Vad händer?" tänkte jag.
En av värdarna kollade på mina biljetter och sa att vi var på fel sektion.
"Men jag är italienare. Varför har jag fått en biljett till
den engelska sidan och inte den italienska?"
Han sa att han inte kunde göra nåt.
De hade redan kastat massa ölburkar på oss.
Jag hade ett barn med mig. Det kändes inte tryggt.
Jag bönade och bad värden.
Men det som stod på biljetten gick inte att ändra.
Och så fort vi lämnade kön,
var vi de enda två italienarna utanför Wembley Stadium.
Det slog mig verkligen i det ögonblicket.
Jag stod vid ingången till Club Wembley på sidan av arenan
och tog hand om UEFA-gästerna som kom.
Kön var redan lång.
Det var hårt tryck på Club Wembley den dagen.
Jag pratade med en pappa som var där med sina tvillingdöttrar
och det var deras första match nånsin.
Det var fint att se hur peppad han var, jag förstod honom.
Vi var lika. Han var ute med sin familj och jag var där med ett gäng vänner.
Men från den stunden var det kaosartat.
SÅ LÄTT ATT BRYTA SIG IN PÅ DET HÄR STÄLLET.
DEN FÖRSTA FINALEN I VÅRA LIV. GÖR DET SOM KRÄVS!
Jag stod ganska nära stängslet.
Det var 30, 40 personer som gungade staketet
för att bygga momentum och välta det.
Åh, det är nära. Kommer den...?
Jävlar också!
Herregud! De lyckades.
Åh, nej!
Herregud.
Jävlar.
En lavin av människor tog sig igenom.
Folk i kön var oroade och rädda.
Pappan stod där med sina döttrar, skyddade dem från flaskor som kastades.
Tusentals oregerliga människor kunde bara gå in.
Vi var tvungna att köa
medan kaos och förödelse bröt ut runt omkring.
Hästarna kan inte göra nåt nu.
Attackera dem för fan. Gör det.
Ja.
Spring mot dem bara, så flyttar de snart på sig.
Jag försökte hjälpa till. Mina kollegor och jag försökte resa stängslet.
Då faller ett annat stängsel som man försöker resa igen.
Sen faller ett annat.
Det kändes som spelet "Banka Mulle" i typ 45 minuter.
Det var inte vakterna eller polisen som bestämde.
Utan de biljettlösa fansen.
"Hur ska vi lösa det här? När tänker de sluta?
När får polisen kontroll på situationen? Kommer vi att få göra det vi kom hit för?"
Vilket var att få se vårt lag vinna EM.
Många gick upp för Olympiska Trappan.
Mina vänner och jag gjorde också det och gick runt arenan.
Då såg vi folk som sprang in på området.
Några där hade inte ens tänkt tanken att bryta sig in,
men i den atmosfären och av adrenalin- kicken de fick av att se andra göra det,
så gjorde de också det, omedvetna om att det var på grund av adrenalinet.
Men ibland måste man behärska sig. De gick kanske lite för långt.
Framför varje biljettspärr utanför arenan
stod en eller två värdar.
Och inne på arenan, efter varje spärr, stod en till.
Så varje spärr hade en, två eller tre värdar.
Men eftersom så många regelbundet försökte smita in nånstans,
sprang vakterna dit för att hjälpa sina vänner,
så det fanns korta stunder när köerna saknade vakter.
Jag tog tag i en kille och sa: "Jag går in med dig."
Jag gick in bakom honom. Jag var inne.
Vakten kom tillbaka och tog först tag i killen jag gick in med.
Jag gick förbi honom helt avslappnat, och i huvudet bad jag: "Snälla."
Varje steg tänkte jag: "Snälla." Jag kom allt längre bort.
Adrenalin rusade genom kroppen på mig.
Jag var så till mig, så lycklig.
Jag var inne på arenan och tänkte: "Herregud.
Jag klarade det. Med pengarna kvar i fickan. Jag betalade ingenting."
Vad måste vi göra för att vara bättre än Italien ikväll?
Så här ser jag det.
Mina lag får alltid en checklista på vad som krävs för att vinna en turnering.
Hålla nollan.
Två eller tre behövs i en turnering.
Innan turneringen sa jag: "Harry Kane måste
glänsa för att det ska gå bra för oss."
Och sist på checklistan, vilket kan bli viktigt ikväll,
vinna straffsparksläggning.
Vi hoppas att det inte går till straffsparksläggning.
Vi hoppas såklart att England vinner på 90 minuter.
Jag är i kontrollrummet och jag hör ett ord
som ekar i mitt huvud månader efteråt.
"Intrång."
Skärmarna visar en ström av människor som slår sig igenom.
Vi tar hem det på hemmaplan!
Jag har aldrig sett nåt liknande i hela mitt liv.
En hord zombier kom springande, föll omkull, folk trampade på dem.
Det var sinnessjukt.
Din jävla idiot!
Det uppstod en konflikt mellan de som var där på laglig väg
och de som var där på olaglig väg. De började bråka och slåss.
Dra åt helvete!
Rakt i ansiktet!
Gör ditt jobb, för fan!
Om jag hade gett mig på dem, hade jag nog inte suttit här idag.
Jag sprang åt sidan och höll emot dörren. Försökte skjuta igen den från sidan.
Jag stod där och tryckte.
Den gick inte igen. Men plötsligt, som genom ett mirakel, stängdes dörren.
Sweet Caroline
Good times never seemed so good
So good!
I've been inclined
To believe they never would
Vi hade satt oss på våra platser och då såg vi...
Och när jag säger "svärm", så menar jag att en svärm människor kom in
genom ingången som vi kom från och de sprang till andra sidan arenan,
genom sittplatserna, upp till där vi satt.
Strömmen människor tog inte slut.
Jag hoppades att ingen skulle ta min plats.
Men när vi gick och köpte dricka så gjorde nån det.
Jag sa: "Jag har betalat 500 för att sitta här."
Han sa: "Jaha? Har du en biljett?"
"Ja, det har jag", sa jag. Han sa till sin vän:
"De här har betalat för biljetterna." De skrattade.
De berättade att de var 10-12 stycken som åkt dit i en minibuss,
med avsikt att bryta sig in och alla lyckades.
8 MINUTER TILL AVSPARK
Ett stort antal människor hade tagit sig in på arenan och spridit ut sig.
Vi kunde inte fokusera på det, utan fick acceptera att de vunnit.
Men det var fortfarande mycket folk i rörelse kring arenan,
framför allt nedanför Olympiska Trappan.
Medvetna om det hotet och att alla spärrar inte behövs,
börjar vi stänga ner dem.
Bara de som kommer sent ska in nu. Vi har ett system för det. Vi stänger ner.
God save our gracious queen
De spelade nationalsången och håren liksom...
Det är en kliché, men det var så.
Man fick en känsla som är svår att beskriva.
Jag kände mig helt uppfylld av stunden.
En sång man hört så många gånger förut men aldrig på en sån här scen.
Killarna står där och sjunger min nationalsång, din nationalsång
och de ska snart försöka vinna ett stort mästerskap för vårt land.
Send her victorious
När de sjunger nationalsången står 6 000 personer utanför
som bestämt sig för att det är avspark och dags att ta sig in.
Det är ett stort tryck uppför trapporna, mot arenan.
Polisen lyfter sina batonger och går målmedvetet.
Alla poliser i kravallutrustning sänder ut ett tydligt budskap.
Kommer polisen att lyckas hålla tillbaka dem?
Vi känner alla till hjältarna från 66, men det är andra tider nu.
Det här är Gareth Southgates lag och de är nära att skriva historia.
Hela landet är enat.
Men Italien blir Englands svåraste test hittills.
Mancinis sida har inte förlorat en match på tre år.
AVSPARK
Italien tar avsparken och EM-finalen 2020 är igång.
Matchen är här. Nu händer det.
Bollen rörde sig mot Luke Shaw.
Här kommer Luke Shaw!
Livet kunde inte vara bättre just då.
Jag var med mina vänner.
Vi studsade av glädje.
Vi föll ihop i en skrattande hög på golvet. Det var sjukt.
För bra för att vara sant.
Men det var sant. Jag var där, det hände och det var fantastiskt.
Det var värsta tänkbara scenariot.
Att Italien släppte in ett mål så tidigt.
Men det var bara början. Vad som helst kunde hända.
Forza Italia.
Chiesa är på väg.
Och han skjuter! Pickford hade inte chans.
Då gick det upp för alla att vi faktiskt inte vunnit än.
Atmosfären på arenan förändrades. Den blev mer spänd, oroad.
Italienarna började få grepp om saker och ting.
Jag blev lättad när domaren blåste av, för Italien var nära att göra mål.
På skärmarna såg vi den stora folkmassan
mot raden av poliser.
"Varför händer det här?"
Varje gång vi tittade och hörde från polisen,
sa de: "Läget är oförändrat. De rör sig inte."
"Bara dra. Gå härifrån."
...på skärmen nu, matchens höjdpunkter hittills.
Vid halvtid satt Maya nersjunken i sin stol.
"Maya, vi går och letar upp de italienska fansen."
Jag såg en man som såg viktig ut.
Jag sa: "Snälla, vi är italienare. De kastar öl på oss.
Vi kan inte njuta av matchen. Kan vi snälla få sitta med italienarna?"
Han sa: "Följ med."
Vi följde med och när han öppnade den sista dörren såg vi planen igen.
Vi var hemma. Vi var överlyckliga.
I andra halvlek visade Italien upp ett förträffligt försvarsspel.
Man tänkte: "Det här känns inte alls bra.
Vi kommer att vinna, men vi har tappat kontrollen."
En crossboll. Farligt för England.
Och Bonucci gör mål!
Italien ett, England ett.
Kan vi vinna nu?
Låt oss hoppas det.
Kom igen, Maya!
Italien!
Det finns få värre känslor än när motståndarlaget gör mål på Wembley.
Ljudet omsluter en. Det går inte att komma undan.
Vi låter Italien göra mål
och stämningen sjunker, vi är plötsligt sårbara.
Pressen ökar.
För det är så nära nu och ett litet snedsteg,
ett misstag, en dålig passning kan vara slutet.
Det är dags för förlängning i EM-finalen.
Italien attackerar.
Bollen kommer tillbaka! Men utanför.
Italien har dominerat den andra delen av förlängningen
men inte gjort mål.
Bara sekunder innan domaren blåser av gör Southgate sina sista byten.
Han tar in Rashford och Sancho,
troligtvis enbart för att de ska ta straffsparkar.
Det var ett vågat drag.
De här killarna måste vara grymma när de tränar straffar,
för de är båda unga.
Domaren blåser av och det är dags för straffar.
- Varför slåss de där med dem? - De släpper inte förbi oss.
- Man får inte gå förbi. - Jag vet.
Så vad är problemet?
Jag tittar på dem utanför arenan.
Om England vinner vill de vara där inne. De vill se England lyfta trofén.
Men de kommer inte in för allt är stängt.
Mitt dilemma är att jag ansvarar för 67 000 personers säkerhet.
Och för 67 000 personers säkerhet
måste jag öppna utgångarna innan matchen är slut.
Men det står 6 000 personer utanför.
Om de ser att dörrarna öppnas och de hör segervrålet för att England vunnit,
tar de sig in då?
Vi snackar inte England- eller fotbollsfans.
Jag vet inte vad de är.
Bara en grupp människor som tänker tränga sig in.
Man tänker på vad som kan hända om England vinner.
Det säkraste resultatet vore att England förlorar.
Hur är nerverna?
England befinner sig återigen i straffsparksläggning.
Folk säger att straffar är ett lotteri. Det är nonsens.
Det är en avancerad konst
utövad under en sån extrem press, som knappt går att föreställa sig.
Om man tar en straff måste man vara iskall.
Vad som helst kan hända. Folk klarar inte av pressen.
Särskilt framför hela landet, för att vinna en final.
Från mittlinjen till straffområdet, är det en lång promenad.
Snälla Gud. Jag bryr mig inte om vem som gör mål, missar eller blir hjälte.
Jag vill bara att vi ska vinna.
Mål. Ett-ett.
Räddning!
England har övertaget.
Bonucci härnäst.
Det står två-två.
Dags för
Marcus Rashford.
Marcus Rashford för England.
Den träffar stolpen!
Folk håller sig för ansiktet.
England måste göra mål för att ligga lika igen.
Jadon Sancho.
England är nära förlust.
Pickford, du måste rädda den här.
Han klarade det!
Energin skjuter i höjden på nytt.
Man får hoppet tillbaka.
Vi har fått en livlina, om vi bara sätter det här målet,
så är vi med i matchen igen.
Det är Bukayo Sakas tur.
"Snälla missa inte.
Men inte för att vi ska vinna, utan för din egen skull."
Bukayo Saka,
19 år gammal,
för att hålla nationens dröm vid liv.
Vinnare av EM 2020, Italien!
Gareth Southgate går direkt till Saka.
Han behöver allt stöd han kan få nu.
Det var inte slutet vi önskade oss.
När matchen var slut började det regna.
Då vände sig hela folkmassan.
Som att de alla nåddes av samma meddelande.
De vände sig om och började gå.
Det är hemskt att jag kände mig lättad.
Vi borde inte känt oss lättade i den stunden.
Det kändes som om hela världen hade rasat samman.
Man hoppades in i det sista. Och uppbyggnaden fram till finalen,
hur enade alla var, allt var som bortblåst.
Folks humör förändrades. Det gick från uppspelthet till raseri.
Jag är där som asiat.
Att se tre svarta spelare missa sina straffar...
De skulle tveklöst bli smutskastade.
Det visste jag.
DE SVARTA IDIOTERNA MISSADE
Våra begåvade, unga, svarta spelare utsattes för rasistiska påhopp.
SLUTA MED FOTBOLL
Om du är duktig och allt går bra då är du en av oss.
Så fort du klantar dig är du inte det.
Då var det dags igen.
HÄMTA ERA BANANER
UT UR MITT LAND.
Mamma messade mig och sa: "Skriv när du är hemma i säkerhet."
Rasistiska glåpord ropades frikostigt.
Det är svårt för nån som aldrig befunnit sig i den situationen att förstå.
Så jag kollade ingen i ögonen, försökte att inte nudda vid nån.
Jag ville inte råka stöta till nån, som skulle vända sig om och slå till mig.
När matchen var slut ville jag därifrån.
Man kunde höra rasistiska ramsor.
När fansen är på väg ut fäller de kommentarer.
Kommentarer om hudfärg och N-ordet.
Jag satte på mig luvan och fortsatte gå.
Hemåt.
FAN TA SANCHO
Igår kväll, efter matchen, blev Marcus Rashfords muralmålning vandaliserad.
Fotbollen står återigen i centrum för en större samhällsfråga.
SKIT I EN HINK, IDIOT
Marcus Rashford har ändrat regeringens policy
för hur barn som lever i fattigdom tas om hand.
Och en muralmålning i hans ära blir vandaliserad.
Det väcker frågor om landet man lever i.
Det är hemskt.
Verkligen hemskt.
Allt som han gjort för det här området.
Vi visste att det skulle hända idag. Hemskt.
Marcus Rashford gjorde sitt bästa för att vinna trofén åt England.
Plötsligt är han en skurk som blir terroriserad. Fruktansvärt.
Det jag känner nu har att göra med allt annat än fotboll.
Det handlar om ren, omisskännlig rasism.
Det är onödigt.
Någons hudfärg har inget att göra med om man sätter en straff eller inte.
Liksom: "Vad får du ut av det här? Kom igen, kompis, skärp dig. Väx upp."
Jag var chockad över att så många var öppet rasistiska.
Jag jobbar i Brent. Jag bor i ett mångkulturellt område.
Jag trodde inte att det här skulle hända.
Det visar att man kan leva i lite av en bubbla.
Det här är folk mitt ibland oss.
Det känns konstigt att säga så, men de förtär vårt samhälle
och de påverkar människor varje dag.
Min fråga är: "Vad tänker vi göra åt saken?"
Jag hoppas att spelarna såg
att det fanns ett stort, överväldigande stöd för dem.
KALLAR NI ER FÖR FANS?
HYLLA PRESTATIONEN
SÅ JÄVLA BRA
DE VAR FANTASTISKA.
VI SKA VARA STOLTA
RIKTIGA FANS STÅR BAKOM ER VAR STOLTA
Bilden som visades överallt, med kronor på spelarna som missade straffarna,
och att de är kungar.
HJÄLTE
BEUNDRAD FÖREBILD
Hur folk slöt upp
bakom Rashford, Sancho och Saka.
Det visar på en större gemenskap, enighet och syfte i det här landet.
Gensvaret gav mig hopp. Såklart.
Folk visade sin kärlek och stöd och de visade killarna,
som nog kände att alla hatade dem,
att det var tvärtom.
Senaste nytt.
Marcus Rashford har nu talat ut efter gårdagens förlust på straffar mot Italien.
Han skrev: "Jag är öppen för kritik om hur jag presterar,
men jag tänker aldrig be om ursäkt för den jag är eller var jag kommer från.
Meddelandena jag fått idag har varit överväldigande positiva.
Responsen har gjort mig tårögd."
Det kanske läkte såret för stunden, men det...
Det var inte tillfredsställande.
Jag har varit med tillräckligt länge
för att veta att en vinst i ett europeiskt mästerskap
inte magiskt skulle lösa samhällsproblem.
Det gav oss en tid.
En tid då vi fick chansen att komma samman.
Men det skulle aldrig kunna lösa problemen.
Vad säger det om oss som land?
Det säger att vi har saker att ta tag i och att prata om.
Jag vill aldrig gå igenom nåt liknande igen.
Ärligt talat har jag inte kommit över det än.
Det gjorde verkligen ont.
Vi såg saker som vi aldrig sett förut.
Dagen efter tänkte man: "Hur är det möjligt att ingen dog?"
Det var otroligt tursamt att ingen förolyckades, enligt mig.
Det var nåt helt utan motstycke. Det var motbjudande.
Arenans ansvariga skötte det otroligt bra, under svårast tänkbara omständigheter.
Bilder visar hur fans tränger sig förbi avspärrningarna
och rusar uppför trapporna mot nationalarenan.
När jag vaknade morgonen efter och satte på Sky Sports News
så, jag skämtar inte, var det första klippet jag såg,
det på gruppen fans som jag var en del av.
Och de pratade om att de skulle åtala folk med hjälp av kamerabilderna.
Mitt hjärta sjönk.
- Jag tänkte: "Vad har jag gjort?" - Skäms du för det du gjorde?
Jag skäms inte.
År 2020 var vi alla inlåsta i våra hem, vi fick inte gå nånstans,
bara vara ute korta stunder för att motionera.
Samtidigt var landets ledare ute och festade.
Hur kan jag känna att jag gjort fel?
Att få se England vinna sin första trofé sedan 1966,
det tänkte jag inte missa för nåns skull.
Jag tycker fortfarande att England och engelsmän
är trevliga, fördomsfria och toleranta mot andra människor och kulturer.
Men just den dagen blev England nästan fienden,
på grund av hur vi behandlades av fansen.
Jag tänker ofta att de gjorde mig en tjänst.
När Maya pratar om nåt som har med Italien att göra
säger hon: "Pappa, vi italienare..."
Så för mig var det verkligen större än fotboll.
Och här är Maya! Vilken överraskning.
Vad har du med dig? Vår flagga från den dagen.
WEMBLEY 21 JULI ITALIEN TAR HEM DET!
Italien tar hem det.
Jag la upp en video av mig på bussen på Facebook.
Då berättade pappa att han under EM-finalen 1966,
ställde sig på taket till en pub i Stanford.
Så att klättra upp på saker ligger i mitt blod. Jag tar efter honom.
Jag är glad för den dagen.
Jag kommer visa bilderna av mig på bussen för mina barn.
För deras barn med antagligen. Jag skulle inte ändra nåt med den dagen.
Förutom att vi förlorade, såklart.
Då var det dags för England att spela i EM igen. År 2024.
Kommer de lyckas gå ett steg längre och bli mästare den här gången?
Jag kommer att se England spela igen.
För laget, tränaren och spelarna har inte gjort mig nåt.
Marcus Rashford får bollen.
Rashford för England!
Om England var värdland igen och vi gick till final
och den var på Wembley,
skulle jag 100 procent skrapa ihop till en biljett.
För det är England. I ett stort mästerskap. England kan vinna.
Saka.
Saka för ett hattrick!
Bukayo Saka står för matchbollen.
Bara 21 år gammal gör Bukayo Saka sin karriärs första hattrick
och han har gjort det för England.
UNDER EM-FINALEN 2020 SKADADES 19 POLISER
86 PERSONER GREPS I SAMBAND MED MATCHEN
EN OBEROENDE RAPPORT BERÖMMER VÄRDARNAS OCH POLISERNAS MOD
SAMT DE SOM VAR ANSVARIGA FÖR SÄKERHETEN, UNDER OVANLIGT AGGRESSIVA OMSTÄNDIGHETER
2022 VANN ENGLANDS DAMLANDSLAG EM-FINALEN PÅ WEMBLEY
OCH LA BESLAG PÅ LANDETS FÖRSTA STORA TROFÉ SEN 1966
Undertexter: Jessica Roos