Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Доброго ранку. Зараз шоста година.
Неділя, 11 липня —
ця дата увійде в історію як день, коли Англія змагалася з Італією
у фіналі чемпіонату Європи.
Мільйони англійських фанатів прокидаються
зі сподіваннями, що їхня чоловіча збірна
нарешті завоює свій перший головний трофей з 1966 року.
...під скандування трибун за кілька секунд до фінального свистка
англійці перехоплюють мʼяч, і Герст біжить до чужих воріт.
На поле вибігли люди! Усі думають, що матч завершено!
Так і є! Чотири голи!
АНГЛІЯ — 4 ФРН — 2
Із рук королеви Боббі Мур отримує трофей —
золотий символ світової слави.
Ми виграли кубок!
Так-так, авжеж Ми виграли кубок!
Після довгих очікувань Англія нарешті вийшла у фінал,
і він відбудеться тут, удома на Вемблі.
Стадіон «Вемблі» — найвідоміший футбольний стадіон на планеті.
Це рідний дім футболу.
«Вемблі» — це визначний стадіон, історичне місце,
міфічний обʼєкт, де слід побувати хоча б раз.
До «Вемблі» прикуто увагу всього світу.
Для нас було надзвичайно важливо, щоб усе пройшло ідеально.
Уперше за мого життя Англія зіграє у фіналі великого турніру.
Футбол повертається додому!
Цей радісний імпульс підхопила вся країна.
Англія!
У нас була блискуча команда: молода, зацікавлена й талановита.
Вона зачарувала всю країну.
Англіє, уперед!
Я вірю, він повернеться додому. Усі ми віримо в це.
Ми творимо історію.
Боже. Ми виграємо.
Ми станемо чемпіонами Європи.
І це станеться на «Вемблі», на рідній землі.
Це дуже схоже на затишшя перед бурею.
Ось воно, запрошення на найбільше свято у твоєму житті.
Не забирай мене додому
Люди почали випускати пару.
Не забирай мене додому
Відірвемося як слід. Ясно, про що я?
Люди вилазять на ліхтарні стовпи, на світлофори.
І це лише початок.
Грюкіт лунав звідусіль.
Усюди було бите скло. Наче потрапив у «Війну світів».
УСЮДИ ПАНУЄ ХАОС
Люди добряче випивали, уживали багато кокаїну.
Тисячі людей прийшли без квитків.
Це просто бомба, яка готова вибухнути.
Далі я чую по радіо: «Прориваймося».
Головне — потрапити всередину.
Нас атакували.
Ми були в меншості. Вони бачили, що нас менше.
Це найважливіша гра англійської збірної з футболу за 55 років,
і ми на межі катастрофи.
Як таке могло статися?
Здуріти можна!
Sky Sports, ось дивіться.
Я в ударі. Так, починаймо.
Це була збірна Англії,
яка уособлювала всю країну.
- Яке суперництво? «Арсенал» — «Тоттенгем»? - Ми — не суперники.
Ось, погляньте.
Я був у захваті від цієї єдності.
І не лише тому,
що чимало гравців команди були чорношкірими.
Філліпс отримує мʼяч.
Обходить захисника, далі — іншого.
І пасує на Стерлінга!
А тому, що це молоді й енергійні люди, які мають тісний звʼязок з громадами.
Це команда, до якої тягнеться молодь —
як хлопці, так і дівчата.
Англія перемогла у своїй групі, не пропустивши.
У нас була чудова серія перемог.
За нашу команду забивали Стерлінг, Сака й Гаррі Кейн.
Ми були впевнені, що саме цього року в нас вийде все.
Мʼяч у Люка Шоу. Він пасує на Ґріліша.
Гаррі Кейн!
Англія — два, Німеччина — нуль!
Ми здолали Німеччину. А далі — півфінал.
Англія заробляє пенальті в додатковий час.
Це може вивести їх у фінал.
Це був їхній шанс.
Прокляття нарешті знято!
Англія вийшла у фінал великого турніру вперше з 1966 року.
12 ГОДИН ДО СТАРТУ
АНГЛІЯ
ЕССЕКС
Руки
Доторкнись рукою
Подай свою руку
Друзі побачили це відео в день фіналу й сказали, що день буде чудовим.
Мила Керолайн
МАКС, ФАНАТ ЗБІРНОЇ АНГЛІЇ
Ще ніколи не було так добре
Так добре!
Футбол повертається додому.
Кожен хоче побачити на власні очі, як їхня збірна підіймає кубок.
Особливо — на «Вемблі».
ЙОРКШИР
Це шанс побачити те, що не відбувалося вже 55 років.
Це історія, і ти хочеш бути там, усе побачити.
Квитки цінилися на вагу золота.
Я ЗАБЕРУ ЇХ.
ДАЮ 4 ТИСЯЧІ.
ПИШИ В ОСОБИСТІ.
НА ЧОРНОМУ РИНКУ — 8K
Мені пощастило, що я міг заплатити понад 600 фунтів
за квиток на футбол.
На сайтах їх продавали за тисячі фунтів.
ЦІНА: 8750 £ ЗАПРОПОНУВАТИ ЦІНУ
Це було надто дорого. Просто безглуздо.
ШРОПШИР
Я не мав квитків на фінал.
Але нізащо у світі
я б не дивився фінал Євро, до якого мені добиратися лише три години,
у себе вдома.
Футбол завжди багато важив у моєму житті.
Він приносить радість, щастя.
Коли в турнірах бере участь Англія — це особливо.
Це радість від того, що ми тут, усі разом.
Це круто! Розумієте? Це важко пояснити. Це треба відчувати.
У моїй голові була лише одна думка:
«Я не пропущу цю гру».
З вами talkSPORT.
Ґарет Саутґейт розповів talkSPORT, що знає, який ажіотаж панує в країні.
Коли ми проїжджаємо, люди нам сигналять.
З усіх машин майорять прапори.
Це важко не помітити.
Усюди витають хрести святого Георгія!
Футбол повертається додому!
-Футбол повертається додому! - Так!
Ґарете Саутґейте, уся Англія з вами!
Це щось неймовірне.
Навіть не віриться, що це відбувається, і ти туди їдеш.
Але так і є.
Я чекав, поки за мною приїде мій тесть.
По радіо відчувалася ця атмосфера. І все починало здаватися реальним.
ЦЕНТР ЛОНДОНА, БРЕНТ-КРОСС, ГАРРОУ, ЕДЖВЕР
Футбол повертається додому!
Ти їдеш до Лондона,
і знаєш, про що думають усі ті, хто їде в кожній машині —
це гра, на яку ти збираєшся.
ЦЕЙ ДЕНЬ — МОЯ МРІЯ З П'ЯТИ РОКІВ.
Англіє, уперед!
НУМО, АНГЛІЄ! ЗРОБІМО ЦЕ!
ЛЮБЛЮ ЦЮ ЗБІРНУ Й ТРЕНЕРА — ВОНИ ВСЕ ЗМОЖУТЬ
Важко не думати про те, що пережили уболівальники збірної Англії,
і про ті болючі поразки, що трапилися до цього.
Англія вилітає із чемпіонату світу!
Збірна ФРН виходить у фінал
після серії пенальті.
Перший великий турнір, який я памʼятаю, відбувся в Мексиці в 1986 році.
Годдл утрачає мʼяч у зоні півзахисту.
Закидання «парашутиком» — і Марадона забиває!
Я виріс у дуже релігійній католицькій родині. Моя мама казала:
«Іди й помолися. Мало що! Помолися».
Я пригадую, як підійшов до сходів, став коло них на коліна
і промовив, здається, «Радуйся, Маріє» чи «Отче наш».
Англія дуже розлютилася,
адже Марадона забив гол лівою рукою.
Я досі памʼятаю той розпач.
Я часто думав: «Боже,
я хотів би звернутися до того хлопця, який молився на сходах».
Я б сказав йому: «Усе гаразд, бо коли ти виростеш,
Англія гратиме у фіналі на "Вемблі".
Ти матимеш квиток і бачитимеш, як ми переможемо».
З вами talkSPORT.
Під час фінальної підготовки Ґарет Саутґейт відзначив,
наскільки небезпечною є Італія.
Вони набрали феноменальну форму.
Лише три нічиї та жодної поразки
за останні 30 матчів. Це величезна заслуга всієї їхньої команди.
ПІВДЕНЬ ЛОНДОНА
Для мене футбол — це любов. Це емоції.
Футбол зближує людей.
Я родом із півдня Італії, з міста Бриндізі.
Це регіон Апулія, розташований на каблуці чобота.
Я переїхав жити до Лондона в 1993 році.
Я часто думаю про свою доньку Маю. Вона — напіванглійка й напівіталійка.
І я пишаюся цим.
Я ж хочу, щоб вона почувалася італійкою.
І таку нагоду нам дає футбол.
Я був готовий викласти будь-яку суму за фінал.
Я відчуваю велику радість і гордість
за свій подарунок моїй доньці Маї.
Колись вона зможе сказати:
«Я була з татом на "Вемблі" під час того фіналу».
Я зупинився в «Гілтоні», коло стадіону.
З-за рогу готелю видніється арка.
І зразу стає зрозуміло, чому я тут
і що збираюся зробити. Я ввійду в цей величезний колізей.
Я маю провести цю дивовижну подію. А ажіотаж невпинно зростає.
Від цього відчуваєш запаморочення. Відчуваєш напруження. Але це чудово,
адже ми знаємо, що чекає на горизонті
і наскільки величним є цей день.
Я не граю на полі,
але відповідаю за безпеку й порядок.
Цей стадіон — чарівний.
Найкращий стадіон у світі.
Я сказав співробітникам:
«Вам пощастило бути по цей бік огорожі
і працювати на цій унікальній події.
Ця справа — більш ніж особиста. Це справа всієї країни.
Ми — стадіон "Вемблі".
І ми готові до цього».
9 ГОД 30 ХВ ДО СТАРТУ
Дорогою на матч мама завжди мені каже:
«Не лізь у халепу. Щасти». Я їй відповідаю: «Авжеж, мамо».
Супер-Джек! Супер-Джек!
Усі були в захваті. Це було видно по обличчях.
У поїзді нас ненавиділи. Та байдуже. Ми просто хотіли добре провести час.
Це великий день. Коли ще такий буде?
Я знаю напевно що я — за Англію до скону
Мила Керолайн
Я дуже хочу потрапити на «Вемблі». За той квиток я був готовий
віддати свій місячний заробіток.
І я подумав: «Якщо візьму 2000 фунтів готівкою
і запропоную їх за квиток,
то навряд чи хтось зможе відмовити мені».
Квитки коштували по кілька тисяч.
Я не міг стільки заплатити, щоб подивитися матч збірної.
Я б радше поїхав туди заради забави.
Гаррі Маґвайр!
Він пʼє горілку, і він пʼє Jäger
У нього величезна голова!
Це просто божевілля.
Усі випивають, веселяться,
співають, у всіх щасливі обличчя, усюди лише червоні й білі кольори.
Скоріш би бути там.
Я хочу бути тут, випити все твоє пиво
Не забирай мене додому
Я пишався нашою єдністю і тим, що я — англієць.
Футбол повертається додому
Він повертається Футбол повертається додому
Я піднявся сходами нагору,
подивився вниз на алею Вемблі
і просто подумав: «Оце так».
Не забирай мене додому
Було ще рано. Приблизно 10:30.
Не думав, що тут буде людно. Але люди вже гуляли на всю силу.
Мила Керолайн
Ще ніколи не було так...
Так добре!
Я приїхав і збагнув:
«Ого. Я на "Вемблі", і це фінал за участю Англії».
Це була щаслива мить для всіх.
Я багато де працював, але не на футбольному стадіоні
чи на футбольному матчі. Тож для мене це вперше.
Я б волів бути глядачем.
Я б хотів купити квиток, але йдеться про тисячі фунтів.
Працівникам охорони це не по кишені.
Завелика розкіш для нас.
Це ремінець Євро-2020.
Навряд чи отримаєш такий знову.
Цю річ треба берегти й цінувати, щоб колись сказати дітям: «Я там був.
Я був там у той момент». Адже тобі можуть не повірити.
Вони можуть сказати: «Ти брешеш, тату».
А я не брешу. Це правда. Ось доказ. Я маю дещо.
Якщо Англія виграє, я хочу там бути.
Я хочу почути цей шум.
Я підбіжу й подивлюся, як підіймають кубок.
Навряд чи я ще колись побачу Англію у фіналі.
Ось так. Як відчуття? Тільки чесно.
Як нерви? Це Euro GameDay Live.
Англія та Італія — на чудовому стадіоні «Вемблі».
- Він повернеться додому? - Англія переможе! Він повертається додому!
Рахунок 2:1 на користь Англії.
Ось так. Хто забʼє гол?
Думаю, Кейн і Стерлінг.
Сьогодні Англія переможе з рахунком 2:1!
Англіє, уперед!
Спробуймо.
Ось і фінал. Який знаменний день!
Пʼять тижнів
я провела разом з гравцями в таборі збірної
і щодня вела радіорепортажі.
Для спортивного репортера — кращого й не уявити.
Я навіть не могла повірити, що мені випала така нагода.
- Хочете, щоб я заспівав? - Чому б ні? Ми підхопимо.
Daily Euros підставить своє плече.
Ми одразу взялися за справу.
Подай свою руку
Доторкнись до мене
Доторкаюся до тебе
Мила Керолайн
Іноді треба просто нагадувати собі,
що ці хлопці ще дуже молоді.
Авжеж, це чоловіки. Але вони ще дуже юні.
Букайо Сака — ще зовсім юнак, якому доводиться рано прокидатися,
одягати форму збірної і нести цей тягар на своїх плечах.
Це означає... На тренуваннях він забиває більше, ніж я.
Ми добре потренували удари. Скільки голів ти забив?
- Скільки голів ти забив цього сезону? - Я з вами.
Але ви точно відчували,
що перебуваєте в оточенні особливих людей.
Памʼятаю захоплення Маркусом Решфордом.
Безумовно, він випромінював особливу енергію.
Завдяки кампанії Маркуса Решфорда 1,3 мільйона дітей отримають ваучери
на безоплатне харчування
під час літніх канікул.
Здатність обстоювати те, у що віриш,
так багато говорить про цю команду.
У них була місія — стати чемпіонами Європи.
Але вони не обмежилися лише цим.
Вони хотіли, щоб країна відчула справжню гордість.
Щастя i слави
8 ГОД 30 ХВ ДО СТАРТУ
Боже, Королеву бережи
Навіть якщо у вас немає квитка, ви можете приїхати сюди, на Вемблі,
і відчути цю атмосферу, цю подію.
Заради цього всі хочуть потрапити на Вемблі.
Оце так гулянка.
Із муніципалітету Брента я був тут першим.
Я вирішив пройтися всіма місцями,
за які ми відповідаємо, і оцінити стан справ.
Вемблі!
З електричок і метро виходять люди з великими запасами випивки.
У місцевих магазинах був справжній бум.
Це черга до «Теско».
До біса величезна.
Англія
Люди не обмежували себе в алкоголі. А матч починався лише о восьмій вечора.
Не забирай мене додому
Я не хочу йти на роботу
Я хочу бути тут, випити все пиво
Не забирай мене додому
На футбол не підеш, не випивши пиво.
Ну, піти можна. Але буде не так добре.
Можна й бігати без кросівок. Але в кросівках — краще.
Можна добре провести час і без пива, але з пивом — краще.
Із пивом усе стає цікавішим.
- Нумо, «С!» -«С!»
- Нумо, «К!» -«К!»
- Нумо, «О!» -«О!»
Диско для всіх!
Люди хотіли розважатися.
І тут випала нагода долучитися до чогось неймовірного.
Під час COVID-19 люди сиділи взаперті. Усі хотіли зламати ці пута.
Не забирай мене додому
Тільки не забирай мене додому
Я не хочу йти на роботу
Під час карантину я помітив, що більшість часу
я проводив у ліжку або на ліжку. День у день.
І це висмоктувало з мене життя.
Я дуже довго перебував у депресії.
Так довго сидіти запертими вдома!
Ми ж люди.
Нам треба виходити надвір.
Це, звісно, спричинить депресію.
Тиск був настільки шалений,
що люди були готові пуститися берега.
Гаррі Маґвайр!
Він пʼє горілку, і він пʼє Jäger
У нього величезна голова!
Цей день — один із кращих. У нас і квитків немає.
- Ми прийшли розважатися. - Мама думає, що я в Ґорінгу.
А я приїхав на Вемблі, і це справді того варте.
Якщо мене застукають... Мамо, пробач.
АЛЕЯ ВЕМБЛІ ШАЛЕНІЄ
ХТОСЬ УЖЕ ВИТЯГАЄ ВУДКИ
ХАЙ ПЕРЕМОЖЕ НАЙКРАЩИЙ ПЕНІС!!! КУЛЬТУРА ІТАЛІЇ/АНГЛІЇ
Ти опиняєшся на алеї Вемблі зі своїми друзями
і годинами випиваєш на сонці в очікуванні історичного фіналу.
І всі лише кажуть:
«Дуже дякую. Потусуємось як годиться».
ФАКЕЛИ ЗНОВУ В ТРЕНДІ!!!
МАЯК УЖЕ СВІТИТЬ
ЛЮДИНА-РАКЕТА ЦЬОГОРІЧ
ЯКИЙ ДИНАМІТ!!!
Один, два, три, чотири! Гаррі Маґвайр
Люди були просто в ударі.
«Хе-хе! Відірвемося як слід». Вам ясно, про що я кажу?
Футбол повертається додому.
Уся нація розуміє, що Англія заслужила грати у фіналі.
Це також заслуга Ґарета Саутґейта.
За збірну Англії грають лише якісні гравці.
Головне — розкрити їх.
Попереду — складний вибір схеми:
з трьома захисниками чи з чотирма. Але ми йому довіряємо.
СХІД ЛОНДОНА
Того ранку мої думки були ще десь далеко.
Я просто думав: «Ого. Ти бачитимеш, як Англія грає у фіналі».
«Ми переможемо чи знову проґавимо шанс?»
Мій перший спогад — це гол Майкла Оуена за збірну Англії.
Я чув, як тато говорив:
«Віддай пас. Що ти робиш? Пасуй!»
Це Майкл Оуен. Він проходить крізь захист Аргентини.
Оце так Майкл Оуен!
Тато шаленів. Моя сестра шаленіла.
Мама кричала нам із кухні: «Злазьте з дивана».
І тепер після кожного турніру перед моїм домом майорить прапор Англії.
Люди небілої раси думали, що це штаб «Національного фронту».
Але ми — сімʼя азіатів.
З віком я почав розуміти,
що дехто не вважає мене англійцем.
Для них це означає «білий».
І якщо я «не англієць», то чому вболіваю за Англію?
Моя батьківщина — Мідлендс. Чого мені не вболівати за Англію?
Та коли я побачив цю команду, різноманітне походження гравців
і просто згуртований колектив,
то зрозумів, що це і є обʼєднана Англія.
Я просто радий, що їду на «Вемблі»,
щоб долучитися до цього.
8 ГОД 15 ХВ ДО СТАРТУ
На алеї Вемблі ми стояли на стійках, щось співали й скандували.
Тоді я побачив автобус і подумав:
«Настав мій шанс блиснути».
Навколо мене всі кричали: «Вилазь нагору!»
Люди кидали мені напої, а я їх ловив.
Коли я їх пив, мені аплодували. Якщо не ловив, усі зітхали.
ОСЬ І ДОЧЕКАЛИСЯ...
Мене фільмували стільки людей, що я почувався крутим.
Які неймовірні відчуття!
Нумо шаленіти
Згодом на автобус почали підійматися різні люди.
Я подумав: «Знаєте що? Я спускаюся.
Я повеселився досхочу. Нехай і вони веселяться». Але я їх завів.
Футбол повертається додому!
Футбол повертається додому
Кажуть, що я завжди усміхаюся.
Я вважаю, що треба бути щасливим — розслабся, веселись.
Невідомо, що нас чекає за рогом.
За Англію до скону
Я знаю напевно
Моя група відповідає саме за цю територію. Наш напрямок — скупчення людей.
Ми гарантуємо безпеку публіки за кілька годин до гри —
як на стадіоні, так і за його межами.
Це наше пріоритетне завдання.
Я був на Олімпійській алеї.
Я бачив, як усе виходить з-під контролю.
Вам тут несолодко, правда?
Гаррі Маґвайр
У нього величезна голова!
Дехто вже сильно спʼянів.
Наркотики вживають безконтрольно.
І якщо зараз ця ситуація здається поганою,
то далі буде тільки гірше.
5 ГОД 45 ХВ ДО СТАРТУ
Я не хочу йти на роботу
Я хочу бути тут, винюхати весь твій кокс
Не забирай мене додому
Яким буде остаточний рахунок? І хто забʼє?
Остаточний рахунок? Якщо...
Якщо ти ще раз наїдеш на моїх друзяк,
я задушу тебе шматком спагеті.
У нього кров іде з носа?
Схоже, що так.
ВИГРАЄМО ЧИ ПРОГРАЄМО — ЧУДОВИЙ ДЕНЬ ДЛЯ КОКАЇНУ
Справжнє побоїще!
Усюди літають бляшанки, розлітаються мʼячі. Це ж...
І це триває вже цілу вічність.
Такого я не бачив ніколи,
але й Англію у фіналі ми теж ніколи не бачили.
Ви потрапляєте на фінал кубка, плей-офф чемпіонату
чи будь-який інший фінал...
Історія перетворювалася на справжнє побоїще й хаос.
Навкруги трощилися пляшки й бляшанки.
Повні пляшки пива, порожні пляшки пива —
люди явно не знають і не думають про те,
куди ці пляшки можуть впасти і якої шкоди завдати.
Нам довелося експромтом створювати медичний пункт
біля громадського центру Брента.
Я чітко памʼятаю, як бачив поранення уламками скла.
Я бачив кров, бинти
і людей, які відчайдушно прагнули надати допомогу.
І це було схоже на зону бойових дій.
Я працював в апаратній.
Ми бачили фанатів у стані сильного спʼяніння,
які ставили під загрозу свої життя.
Поліції в той час було обмаль.
Ми потребували підтримки для стримання натовпу.
Усі ми мріяли, що Англія братиме участь у цьому матчі,
але тепер усе це затьмарили
набагато серйозніші обставини.
Я стояв там і думав: «А де ж поліція?»
Поліція там була, але це суто місцеві бригади.
Головний загін мав прибути о третій.
Такий був план.
Поліція вважала, що епіцентром напруги
у день фіналу, найімовірніше, буде центр Лондона.
Такого висновку вони дійшли в ході турніру.
Тож уся увага, підготовка та розгортання сил
були зосереджені в центрі Лондона.
Але насправді в день фіналу
весь тиск почав наростати в районі Вемблі.
Ми боялися, що фанати без квитків,
які створили проблеми, уже перебували на порозі стадіону.
А натовп лише зростав, тож залучати поліцію слід було значно раніше.
Ми доїхали до Вемблі, вийшли з вагона,
а на станції — море людей.
Море.
Раз, два, три, чотири!
Гаррі Маґвайр!
Ми не бачили інших італійців.
Таке відчуття, що ми були в меншості, ми були оточені.
Можеш запхати свої спіральні макарони Прямо собі в дупу
Можеш запхати свої спіральні макарони
Запхай свої макарони собі в дупу
Тоді я вперше відчув небезпеку.
Я вийшла на Вемблі-парк
і побачила жахливі руїни:
розбиті світлофори, ліхтарні стовпи, поламані дерева.
Усюди валялися уламки,
наче після ракетного удару.
Я був на Вемблі багато разів,
але це було просто...
Наче потрапив у «Війну світів». Інакше не скажеш.
Я спустився сходами й подумав: «Це що, Вемблі?
Тут зовсім не схоже на звичайний день матчу.
Що тут коїться? Хіба всі ці люди мають квитки?»
Цей матч збираються відвідати цілі армії фанатів.
І як їм пройти крізь цей величезний натовп?
Ми повідомили поліцію, що їхня підтримка потрібна раніше
і щоб вони почали прибувати до третьої години.
Найбільша проблема полягала в тому, що весь цей безлад і дурні вчинки
уже встигли вкорінитися і закріпитися.
Це дуже щільний натовп для такої обмеженої території.
І всі вже пʼяні, як дим.
Усі чекали, коли відчинять стадіон,
коли спаде цей тиск,
і люди займатимуть місця на трибунах.
На турнірі передбачено зовнішній периметр.
Ми запровадили перевірки,
щоб люди не просто підіймалися сходами
і прикладали квитки до турнікетів.
О 16:30 ми відкрили периметр безпеки,
і люди могли проходити.
Ми пройшли першу перевірку коло входу на Олімпійські сходи.
Хлопець, який стояв переді мною, теж пройшов.
Я пригадую його вираз обличчя після контролю.
Він наче святкував.
Тоді я почув його розмову з друзями: «Невже я пройшов?»
І він показав нам, що пройшов за фальшивим квитком.
Через велику кількість фанатів без квитків
стюарди й охоронці не мали жодного шансу
побачити матч.
ПОТРІБЕН ОДИН КВИТОК
Я просто подумав: «Ні за що не пропущу цей матч».
Я планував пройти ліворуч від алеї Вемблі
і запитувати у всіх, хто продає квитки.
Але мене, буквально, ніхто не чув.
Я вже здолав цей шлях.
Я готовий віддати до 2,5 тисяч фунтів, щоб потрапити на стадіон.
А в підсумку може статися,
що я взагалі не побачу цей матч.
І зненацька
у нас почали кидати пляшки й бляшанки.
Після першої пляшки я подумав, що це поодинокий випадок.
Тоді почали летіли інші.
Ми з Маєю були одні в оточенні англійських фанів.
Було відчуття, що на нас нападали. Нам тикали середній палець.
Вони поводилися агресивно й образливо, і я думав лише про захист доньки.
Потім ми побачили групу італійців.
Вони відразу покликали нас до себе:
«Що ви робите? Ходімо з нами!»
Вони побачили мою доньку й обступили її.
Я поклав рюкзак перед її обличчям, щоб захистити голову.
І ми пішли всі разом.
Мая ішла, опустивши голову,
під захистом, який ми створили для неї.
І тоді я подумав,
що я трохи наївний або дурний батько,
щоб привести доньку на цей матч.
Поліція, щойно побачила нас, відразу оточила.
І відтоді нам забезпечили супровід.
Я був зі своїм тестем, якому 70 років.
Він добре почувається, але 70 років — це поважний вік.
Отож,
ми повернули за рогом до сходів,
і я подумав: «Отакої!
Як же ми пройдемо крізь це море людей?»
Алею Вемблі заполонили тисячі вболівальників без квитків.
Там явно бракує охорони, бракує стюардів,
бракує поліції.
І ось-ось запрацюють турнікети.
Ті люди на алеї Вемблі, які не мають квитків,
знають, що 23 000 місць залишатимуться вільними
у звʼязку з обмеженнями через COVID.
Якщо скласти все докупи, ситуація буде катастрофічною.
Якби я був там на місці стюарда,
я би просто перелякався.
Почувши, що я працюватиму на «Вемблі», мій друг сказав, що мене побʼють.
Я відповідав: «Гаразд. Дуже справедливо». Усі казали те саме:
«Це ж Англія у фіналі: програє — і ти труп».
Я там однаково працюватиму. І це мене не зупинить.
Я глянув на Олімпійську алею. Скільки ж тут фанів, які не мають квитків,
але хочуть потрапити на стадіон!
Ми були в меншості. Вони відчували, що нас менше.
Це головний день в англійському футболі.
У фанатів може не бути шансів побачити щось подібне знову.
Вони хочуть побувати тут.
А ми маємо бути дуже пильними.
ТАК ТРИМАТИ! ФУТБОЛ ПОВЕРТАЄТЬСЯ ДОДОМУ!
ДЕКЛАН РАЙС — МІЙ ГЕРОЙ
Із парку святого Георгія команда вирушила на фінал
у дуже теплій атмосфері.
Навколо цих хлопців було море цілковитої любові та підтримки.
Приємно бачити, як їм віддячують,
адже вони щотижня дарували нам усі ці радісні моменти.
Тож настав час показати, наскільки ми цінуємо їх.
Аж мурашки забігали по спині.
Овва. Невже це все — насправді?
Мені вдалося схопити стюарда і сказати: «Слухайте, моєму тестю 70 років.
Я трохи хвилююся за нього. У нас є квитки.
Можете нас пропустити?»
На щастя, він нас провів.
Далі ми піднялися до турнікета.
І перш ніж просканувати телефон,
я вирішив ще раз перевірити, чи є він поруч.
Я обертаюся, а його там не було.
За мною стояв хлопець років двадцяти, у футболці збірної Англії.
Я спитав: «Що ти робиш?»
А він каже: «Я дам тобі 20 фунтів».
Я відповідаю: «За тобою стоїть мій тесть. Він має іти за мною».
І кажу йому: «Відходь».
Я не жорстока людина. Я ніколи не починав бійки.
Та довелося розвернутися і пригрозити йому.
Я сказав: «Відвали».
На футбол багато хто ходить «зайцем».
Тобто, потрапляє на стадіон без квитка.
Але зазвичай для цього не треба проходити через усе це.
Можна просто проскочити. Як заєць.
«Дозвольте мені роздивитися довкола».
Якщо все спланувати й зробити вчасно,
то можна проскочити.
СТАРТУЄ ВЕЛИКИЙ ЗАБІГ «ЗАЙЦІВ« НА ВЕМБЛІ
ГРУПА «ЗАЙЦІВ» НА ВЕМБЛІ: ХТО ХОЧЕ ПРОСКОЧИТИ?
Руні!
За рогом люди скандували: «Руні!» Мені стало цікаво, що там відбувалося.
Руні!
У пориві я записав невелике відео з Руні.
Це гравець «Юнайтед», а я — їхній фанат.
Але звідки він міг увійти:
зі спеціального входу для VIP-осіб, для гравців чи преси?
Я не знав. Але зацікався:
«Що то за місце, звідки він увійшов?»
Тож я пішов цими закутками,
і переді мною відкрився великий простір. Ліворуч від мене —
великі сходи, які ведуть до стадіону.
Я піднявся нагору й побачив натовп.
Усі кричали: «Готові?»
Я добре знав, що вони роблять.
Я стежив за моніторами в апаратній,
як хтось із колег раптом закричить:
«Іспанські сходи! Усе зламали».
Я миттєво переводжу погляд на його екран
і бачу, як цей натовп починає прориватися.
Це вже був перехід
від антисоціальної, безрозсудної поведінки до насильства.
Нічого собі.
Боже мій.
Я вклинився всередину цієї групи.
А коли ми добралися до її початку, людей уже топтали.
І я подумав: «Чорт забирай». Я переступив через когось,
упав на живіт, а потім почав перекочуватися через їхні тіла,
бо так я не навалювався своєю вагою
і не наступав ні на кого.
Ви мене розумієте? Я просто обрав найлегший
і наймʼякший спосіб.
Я не дуже усвідомлював, що відбувається навколо мене.
Я не знав про насильство й усе таке, тому що я був зосереджений на своїй місії.
Це все, про що я думав. Я просто відчайдушно хотів
не пропустити цю подію.
Я бачу, як лежить стюард. Їх валили на землю.
Я сподівався, що вони підведуться,
стануть на ноги й не лежатимуть там.
І бачу, що хтось із них лежить уже надто довго.
Я чую, як мої співробітники викликають медиків до того місця.
І це тебе зачіпає. Від цього перехоплює подих.
Що тут коїться?
Я переліз через тіла, що валялися на землі, підвівся
і невимушено пішов.
Там були люди, які прорвалися і пустилися навтіки.
Вони раділи тому, що прорвалися, але драпонули. Уявляєте?
Друже, своїми діями ти тільки й кажеш: «Я прослизнув і тікаю».
Розумієте, про що я кажу? Тож я пішов невимушено.
І тоді я подумав: «Боже, я вже на стадіоні».
Вони пройшли лише попередню перевірку в зоні Іспанських сходів.
Далі ці вболівальники без квитків пройшли до входу
і там кружляли в пошуку слабких місць.
Тож ми прийняли рішення перекрити турнікети.
Ми ніколи не перекривали турнікети. У цьому ніколи не було потреби.
Але я щойно побачив те, чого не бачив ніколи.
Треба заблокувати турнікети, перезавантажитися
і розуміти, з якою зовнішньою загрозою ми маємо справу.
Якщо стадіон зачиняють, значить сталося щось недобре.
Юрба лише зростала. Люди хочуть увійти, у них є квитки.
Я просто стою там, а люди кричать у наш бік.
Вони проявляють агресію: «Чому ви нас ігноруєте?»
Я їм пояснюю: «Слухайте, ми нічого не вдіємо.
Стадіон зачинено. Я не можу вас пропустити.
Я не маю ключа, щоб відчинити двері».
«Глузуєш з нас? Коли зайдемо туди, ми тобі наваляємо!
Тобі смішно, хвойдо пакистанська?»
Як мене тільки не обзивали! Я чув расистські образи.
Це засмучує.
Але на цій службі не можна бути надто емоційним,
бо щойно люди побачать слабкість, вони скористаються цим.
Під час обходу південного сектора стадіону
я побачила дуже сильну тисняву.
Усі вболівальники перебували між стіною стадіону
і зовнішньою стіною.
І через блокування стадіону
тисяча чи більше фанатів
опинилися в дуже щільній черзі, щоб потрапити всередину.
Тебе просто затискають
усередині натовпу, де переважають кремезні чоловіки.
Мій зріст — лише півтора метра,
тож мені було дуже страшно.
Це могло закінчитися дуже серйозно.
Я лише думала: «Хоч би ніхто не постраждав».
Це величезне скупчення людей,
які хочуть потрапити на стадіон.
Наше завдання — уникнути тисняви,
коли щільність людей у тісному просторі стає
надмірною і відчутною.
Це може призвести до серйозних травм.
Заради безпеки громадян
ми приймаємо рішення увімкнути турнікети.
УВІМКНУТИ ВСІ ТУРНІКЕТИ
Я так зрадів, що ми нарешті дійшли до входу.
І тут заблимало червоне світло, пролунав сигнал, а турнікет не пропускає.
Я подумав: «Що відбувається?»
Один зі стюардів швидко підійшов і перевірив мої квитки.
Він сказав: «Це не ваш сектор».
Я не зрозумів: «Я ж італієць. Як же мені продали квиток
у сектор для англійців?»
Він відповів: «Я нічого не можу вдіяти».
Вони вже закидали нас купою бляшанок з-під пива.
Зі мною була дитина. І це не зовсім безпечно.
Я благав стюардів: «Будь ласка».
А мені казали: «Ваше місце — там. Пройдіть туди».
Ми вийшли з тієї черги
і опинилися єдиними італійцями в натовпі перед стадіоном.
І коли це до мене дійшло, я подумав: «От халепа!»
Я перебував коло входу у VIP-сектор в іншому кінці стадіону.
Я наглядав за прибуттям гостей з УЄФА.
Охочі увійти вже вишикувались у велику чергу.
VIP-сектор був утрамбований. Того дня це було щось надзвичайне.
Я пригадую розмову з батьком двох близнючок, які були там.
Це перша гра, на яку вони потрапили.
Я розумів його хвилювання, адже ми відчували те саме.
Те саме. У нього був сімейний вихідний,
а я був там у компанії друзів.
Але з того моменту почалася просто бійня.
НАЙЛЕГШЕ МІСЦЕ НА ПЛАНЕТІ, КУДИ МОЖНА ВДЕРТИСЯ
ПЕРШИЙ ФІНАЛ У ЖИТТІ. НАС НІЩО НЕ ЗУПИНИТЬ!
Я перебував близько до огорожі.
Десь 30-40 людей розгойдували цю огорожу,
щоб створити імпульс і повалити її.
Вона зарухалася! Невже?
Оце так!
Боже! Їм це вдалося.
Не може бути!
Господи, помилуй.
Дідько.
Ті люди насувалися лавиною.
Було видно, що люди в черзі хвилювалися, боялися.
Цей тато з двома доньками
захищає їх від пляшок, які летять.
Тисячі некерованих людей заходили всередину.
А ми стояли в черзі,
поки навколо нас тривав весь цей хаос і бійня.
Навіть коні тут не допоможуть.
Ну ж бо, нападай. Накидайся на них.
Атож.
Налітай на них. Скоро вони пройдуть далі.
Я намагався допомогти, чим міг.
Ми з колегами намагалися підняти огорожу.
Тут огорожа падає, ми підіймаємо її.
Далі вона падає десь там.
Усі 45 хвилин ми наче грали в гру «Піймай крота».
Усім керували не охорона чи поліція,
а вболівальники без квитків.
Як вони це врегулюють? Коли вони це припинять?
Коли поліція візьме все під контроль?
І чи дозволять нам зробити те, заради чого ми прийшли?
Ми хочемо бачити, як наша збірна переможе.
Ми бачили, як люди йшли Олімпійськими сходами.
Ми з хлопцями теж піднялися тими сходами.
Ми просто гуляли коло стадіону.
І тут ми побачили, як багато людей порозбігалися.
Дехто з них і не збирався прориватися на стадіон.
Але під впливом цієї атмосфери й адреналінового кайфу від такого видовища
вони пішли й зробили це.
Ніхто не усвідомлював, що все це — лише адреналін.
Але ти маєш відчувати, коли перегинаєш палицю.
Біля турнікетів, перед стадіоном,
на кожному вході працювали один-два стюарди.
А вже на стадіоні,
позаду турнікета, був ще один.
Отже, на кожному вході було по два-три стюарди.
Через те, що стільки людей намагалися прорватися,
час від часу охоронці бігали на допомогу своїм друзям.
Тому один вхід міг залишатися без охорони впродовж дуже короткого часу.
Я схопив якогось хлопця і сказав: «Друже, я іду з тобою».
Я зайшов за ним. Я вже на стадіоні.
І тут повертається стюард
і хапає того чувака, з яким я зайшов.
Я обійшов його й невимушено пішов далі.
Я буквально молюся: «Будь ласка».
Я ішов і повторював: «Будь ласка».
І я віддаляюся від нього.
Адреналін просто біжить по тілу.
Це було справжнє піднесення, щастя.
І ось я стою на стадіоні й думаю: «Боже мій.
Я добився свого. І гроші — досі в кишені.
Я не витратив ні копійки». Браво!
Що ми маємо зробити, щоб сьогодні перемогти Італію?
На мою думку, ось що.
Мої команди завжди мають список завдань — їх виконання принесе результат.
Матчі «на нуль». За турнір треба зіграти два-три таких матчі.
Ще до чемпіонату я казав: «Наш успіх визначає
відмінна форма Гаррі Кейна».
І останнє в моєму списку,
а це може стати в пригоді вже сьогодні, —
це перемога в серії пенальті.
Сподіваюся, що до серії пенальті не дійде.
Ми розраховуємо, що Англія переможе ще до 90-ї хвилини.
Я перебуваю в апаратній і чую слово,
яке місяцями крутиться в моїй голові:
«Проривайся».
Потім я бачу на моніторах потік людей,
які продираються на стадіон.
Футбол повертається додому!
Ніколи в житті я не бачив нічого подібного.
Ці орди зомбі біжать, падають, люди їх топчуть.
Це божевілля.
Бісів виродку!
Виникає конфлікт між тими, хто потрапив сюди законно,
і тими, хто проник незаконно.
Починається штовханина, бійки.
Забирайся.
Відвали.
Прямо в обличчя!
Виконуй свою роботу, чорт забирай!
Якби я кинувся зупиняти цих людей,
мабуть, я б зараз тут не сидів.
Я побіг до дверей, уперся об них рукою
і тиснув на них щосили.
Я просто тиснув.
Нічого не виходило. І раптом, на диво,
не знаю як, але двері зачинилися.
Мила Керолайн
Ще ніколи не було так добре
Так добре!
Мені завжди здавалося
Що так не буде ніколи
Ми сіли на свої місця, і тоді побачили...
Під словом «рій»
я маю на увазі буквально рій людей, який несеться до входу,
звідки ми заходили.
Вони побігли до іншого боку стадіону,
по сидіннях, і добралися до наших місць.
Це був безперервний потік людей.
Я сподівався, що ніхто не займе моє місце.
І його зайняли, коли ми ходили за випивкою.
Я сказав: «Це моє місце. Я заплатив за нього 500 фунтів».
А він відповідає: «Справді? У вас є квиток?»
Я сказав: «Так, я маю квиток». І він каже до друга:
«Ці двоє заплатили за квитки». І починають реготати.
Вони з другом розповіли, що їх було 10 чи 12 осіб,
які приїхали мікроавтобусом
з наміром проникнути на стадіон. І їм це вдалося.
8 ХВ
Ми знали про купу «зайців» на стадіоні: вони розсіялися і були всюди.
Зараз важливо не зациклюватися на цьому.
Треба визнати, що вони перемогли.
Але ми бачимо, що маса людей далі скупчується коло входу,
особливо перед Олімпійськими сходами.
Ми знаємо, чим це загрожує. Турнікети вже не потрібні,
тож починаємо зачиняти їх.
Проходити можуть лише ті, хто запізнився.
Для цього є система. Ми зачиняємося.
Боже, бережи нашу милостиву Королеву
Лунає гімн,
і ти відчуваєш, як волосся наче...
Це кліше, але все так і є.
Це відчуття, яке важко описати, але це як...
Я відчуваю повну готовність до цього матчу.
Ми чули цей гімн уже стільки разів,
але на такій арені — ні разу.
Ці хлопці співають мій державний гімн,
твій державний гімн,
зараз вони вийдуть
і виграють для нас цей великий турнір.
Пошли їй ратних перемог
Лунає державний гімн, а коло входу чатують 6000 людей.
Вони вирішили, що матч стартував. Настав час прориватися.
Вони підіймаються сходами й проштовхуються до стадіону.
У той момент поліціянти дістають кийки й рішуче йдуть уперед.
Обладунки в руках поліціянтів — це гучний жест.
Та чи стримає їх поліція?
Чи зможе вона втримати їх?
Усі ми знаємо героїв 66-го року,
але зараз інша епоха.
Це команда Ґарета Саутґейта,
і зараз вона близька до створення власної історії.
Уся країна згуртувалася.
Та сьогодні Італія — це надскладний іспит для збірної Англії.
Команда Манчіні не програвала ні разу за три роки.
СТАРТ, 20:00
Італія вводить мʼяч у гру,
і фінал Євро-2020 розпочинається.
Матч розпочався. Це головна подія дня.
Я памʼятаю, як Люк Шоу отримав мʼяч.
І це Люк Шоу!
Усе складалося неймовірно добре.
Я був зі своїми друзями.
Ми просто підстрибували.
Від щастя всі валялися на землі. Це було просто безумство.
Так добре, що аж не віриться.
Але це правда. Я був там, усе було саме так, і це було неймовірно.
Це найгірший із можливих сценаріїв.
Ніколи не думав, що Італія так швидко пропустить гол.
Але це лише початок. Може статися що завгодно.
Уперед, Італіє.
Кʼєза набирає хід.
І він пробиває! Пікфорд не врятував би.
Усіх накрила реальність: «Ми ще не виграли цю гру».
Атмосфера на стадіоні змінилася і стала напруженішою, гострішою.
Ти відчуваєш, що італійці дедалі більше контролюють ситуацію.
Коли пролунав свисток, я відчула полегшення.
Адже здавалося, що Італія от-от забʼє.
На всіх моніторах в апаратній ми бачили величезний натовп
навпроти кордону поліції.
«Що відбувається?»
Ми говорили про це з поліцією, і щоразу чули:
«Усе без змін, вони не йдуть далі».
«Просто йдіть. Ідіть».
...найяскравіші моменти матчу на великому екрані.
У перерві Мая сиділа
на своєму місці, трохи пригнувшись.
«Має, ходімо. Спробуймо пройти до італійських фанатів».
Там був один хлопець, дуже поважний на вигляд.
Я кажу: «Будь ласка, ми італійці. У нас кидають бляшанки.
Нам не подобається там.
Ми хочемо бути з італійцями. Прошу вас».
Він сказав: «Ходімо зі мною».
Ми пішли за ним,
він відчиняє останні двері, і ми знову бачимо поле.
Ми були вдома. Ми були дуже щасливі.
45:00, ІТАЛІЯ 0–1 АНГЛІЯ
У другому таймі
ми побачили майстер-клас із захисту від італійців.
І це вселяло неспокій.
Так, ми перемагаємо, але ми втратили контроль над грою.
Забігання вперед, небезпека біля воріт Англії.
І Бонуччі забиває!
Італія — 1, Англія — 1.
Тепер ми переможемо?
Сподіваймося.
Нумо, Має!
Італія!
Немає нічого гіршого,
ніж гол від команди суперника на «Вемблі».
Тебе окутує шум. Від нього нікуди не подітися.
Ми дозволяємо Італії забити,
і настрій падає. Раптом ми стаємо беззахисними.
Тиск зростає.
Усе настільки небезпечно, що долю матчу
може вирішити лише промах, єдина помилка чи поганий пас.
І це додатковий час у фіналі чемпіонату Європи.
Італія атакує.
Мʼяч відскакує! Занадто далеко.
У другій половині додаткового часу Італія домінувала й далі,
але не забила.
За кілька секунд до фінального свистка Саутґейт виконує останні заміни.
Він випускає на поле Решфорда й Санчо,
імовірно, з єдиною метою — пробивати пенальті.
Це був дуже важливий крок.
Мабуть, ці хлопці — вправні пенальтисти,
адже вони обидва ще дуже молоді.
Лунає свисток рефері, і починається серія пенальті.
Що тут за бійка?
Нас не пропускають.
- Вас не повинні пропускати. - Знаю.
То в чому проблема?
Я стежу за людьми біля стадіону.
Якщо Англія виграє, вони схочуть бути там і бачити, як Англія підіймає трофей.
Зараз вони не ввійдуть, бо все зачинено.
Але переді мною постає величезна дилема щодо безпеки 67 000 людей.
І заради безпеки 67 000 людей
я маю відчинити двері ще до завершення гри.
А коло стадіону зібралися 6000 людей.
Якщо побачать, що двері відчиняються, і почують переможний галас англійців,
чи підуть вони далі?
Ці люди — не фанати Англії, не фани футболу.
Я не знаю, хто вони.
Це купка людей, які хочуть прорватися на стадіон.
Ти розумієш, що може статися, якщо Англія виграє.
Тож для нас найбезпечніший результат — це поразка Англії.
Як нерви?
Англія знову опинилася в серії пенальті.
Кажуть, що пенальті — лотерея. Дурниці. Це не лотерея.
Це дуже тонке мистецтво
в умовах високого тиску — такого вам навіть не уявити.
Щоб пробивати пенальті, треба мати яйця.
Може статися що завгодно. Під тиском люди здаються.
Особливо перед очима своєї країни, адже це фінал.
Від центру поля до штрафного майданчика —
дуже довгий шлях.
Боже, благаю. Мені байдуже, хто забʼє, а хто пропустить.
Байдуже, хто стане героєм.
Я молюся за нашу перемогу.
Мʼяч у воротах — 1:1.
ПЕНАЛЬТІ, ІТАЛІЯ 1–1 АНГЛІЯ
Пікфорд рятує!
Англія має перевагу.
Далі — Бонуччі.
Отже, 2:2.
Рухаємось далі...
Маркус Решфорд.
Маркус Решфорд пробиває за Англію.
Він влучає в штангу!
І раптом усі схопилися за голови.
ПЕНАЛЬТІ, ІТАЛІЯ 2–2 АНГЛІЯ
Щоб зрівняти рахунок, Англії треба забивати.
І ось Джейдон Санчо.
Англія — на межі поразки.
Прошу тебе, Пікфорде. Зроби потужний сейв.
І він це зробив!
Зʼявляється нова енергія.
І ти знову віриш. Ще сильніше.
Нам дали рятівний круг, тож потрібно лише забити гол.
І ось, ми знову в грі.
До мʼяча підходить Букайо Сака.
«Тільки не промахнися.
Зроби це не задля нашої перемоги. Не промахнися заради себе».
Букайо Сака
у свої 19 років
прагне зберегти мрію нації.
Чемпіонами Євро-2020
стає збірна Італії!
Ґарет Саутґейт прямує до Саки.
Звісно, йому зараз дуже важко.
Ми очікували на інший фінал.
Наприкінці гри пішов дощ.
І тоді ця група розвернулася.
Здавалося, що бажання у всіх збігалися.
Вони всі розвернулися і почали йти.
Це жахливе відчуття полегшення.
«Полегшення» — недоречне слово, але це те, що ми відчули.
Здавалося, ніби світ перевернувся.
Уся наша віра,
усі ті приготування до фіналу,
єднання людей —
усе кудись зникло.
Настрій людей змінився
від повного піднесення до люті.
Мене там сприймали як азіата.
Коли троє чорношкірих гравців не забили з пенальті,
я не сумнівався, що їх ображатимуть.
Я знав, що так і буде.
ЦЕ ПРОМАХ ВІД ЧОРНИХ Н***ІВ.
Це расистські образи на адресу талановитих, молодих чорношкірих гравців.
ЗАБУДЬТЕ ПРО ФУТБОЛ.
Якщо в тебе все добре, усе гаразд, тоді ти — один з нас.
А якщо помиляєшся, то вже — ні.
І ось, знову.
ОСЬ ТОБІ БАНАН
ГЕТЬ З МОЄЇ КРАЇНИ
Мама написала мені:
«Повідомиш, коли доберешся додому?»
Слово на літеру «п» вживали без обмежень,
і людям, які ніколи не були в такій ситуації,
важко це зрозуміти.
Тож я не дивився нікому в обличчя,
уникав контакту з людьми.
Я не хочу натрапити на того,
хто обернеться і дасть мені в лице.
Я хотів піти ще наприкінці гри.
Але я почув расистські вигуки.
Коли фанати виходять, вони щось коментують:
«Цей чорний». Обзивають словом на літеру «н».
Я накинув капюшон і просто пішов далі.
Пішов додому.
ДОВБАНИЙ САНЧО
Учора після матчу
було спотворено стінопис Маркуса Решфорда.
Футбол знову опинився в центрі ширшої суспільної проблеми.
СЕРИ У ВІДРО, ВИРОДКУ
Маркус Решфорд домігся змін у державній політиці
на користь дітей із бідних сімей.
А створений на його підтримку стінопис зіпсували.
Такі речі змушують замислитися
про країну, де ти живеш.
Це дуже жорстоко.
Абсолютно жахливо.
Нічого собі. Він стільки зробив для громади.
Ми знали, що так і станеться. Це просто жах.
Маркус Решфорд зробив усе,
щоб допомогти Англії виграти й принести нам радість.
Раптом він стає лиходієм, і його тероризують.
Це обурливо.
Зараз мої емоції не мають нічого спільного з футболом.
Ідеться про зухвалий расизм, який не можна ігнорувати.
Навіщо таке робити?
Колір шкіри не має значення, забʼєш ти пенальті чи ні.
Просто задумайся: «І що тобі з того?
Друже, розберися в собі. Подорослішай трохи».
Мене шокувало,
що стільки людей відверто проявляють расизм.
Я працюю в Бренті. Я живу в багаторасовій громаді.
Я не уявляла, що таке може трапитися.
Мабуть, ми живемо в бульбашці.
Ці люди живуть серед нас.
Звучить дивно. Але вони руйнують наше суспільство
і щодня чинять негативний вплив на людей.
Переді мною поставало питання:
«Що ми із цим робитимемо? Що нам робити?»
Сподіваюся, що гравці відчули
величезну підтримку більшості людей.
ВИ НАЗИВАЄТЕСЯ ФАНАМИ?
ОВАЦІЇ ЇХНІМ ДОСЯГНЕННЯМ
ДО БІСА КРУТО
ФАНТАСТИЧНИЙ УСПІХ.
МИ МАЄМО ПИШАТИСЯ
СПРАВЖНІ ФАНИ — З ВАМИ! НЕ ОПУСКАЙТЕ ГОЛОВИ!
Усюди ширилося зображення
з коронами на головах трьох гравців, які не реалізували пенальті.
На фото вони — королі.
ГЕРОЙ
ЗАХОПЛЮЮСЬ ВАМИ ВЗІРЕЦЬ
Варто лише поглянути на те,
як люди обʼєдналися навколо Решфорда, Санчо та Саки.
Думаю, вони демонструють єднання,
згуртованість і прагнення цієї країни.
Ця відповідь уселила надію. Звісно.
Люди вийшли, щоб показати свою любов і підтримку,
особливо тим хлопцям,
які могли відчувати ненависть довкола себе.
Гаряча новина.
Десять хвилин тому Маркус Решфорд зробив заяву
після вчорашньої поразки від Італії.
Він написав: «Я завжди можу прийняти критику щодо своєї гри,
але я не збираюся перепрошувати за те, хто я є і звідки я родом.
Сьогодні я отримав неймовірно позитивні повідомлення,
від яких у мене наверталися сльози.
Хоча в ту мить це допомогло загоїти рану,
але не...
це не вгамувало мій смуток.
Я надто дорослий,
аби вірити в те, що перемога на чемпіонаті Європи
зітре суспільні проблеми, мов чарівна паличка.
Це дало нам шанс.
Це дало нам ту мить, коли ми могли обʼєднатися.
Але це ніяк не зможе розвʼязати цю проблему.
І що це говорить про нас як країну?
Це каже про те, що нам ще слід працювати
над цим питанням.
Я більше ніколи не хочу пережити події того дня.
Скажу чесно: я ще не відійшов від цього.
Це дуже й дуже боляче.
Ми бачили те, чого не бачили ніколи.
Наступного дня ти починаєш думати:
«Як вийшло так, що ніхто не загинув?» Нам дуже пощастило, що не було жертв.
Це моя думка.
Це було щось небачене. Це було огидно.
І стадіон упорався з усім неймовірно добре,
ще й за таких надскладних обставин.
На кадрах видно, як фанати ламають барʼєри коло трибун
і мчать сходами до національного стадіону.
Я прокинувся наступного ранку й увімкнув новини на Sky Sports.
І зізнаюся,
перше, що я побачив,
це сюжет про фанатів, разом з якими був і я.
Там ішлося про притягнення їх до відповідальності,
перевірку всіх відеокамер,
і моє серце стиснулося в грудях.
Я подумав: «Що я накоїв?»
Тобі соромно за цей учинок?
Мені не соромно за це.
У 2020 році ми були замкнені у своїх домівках,
не могли нікуди піти,
а надворі могли лише трохи потренуватися.
І впродовж усього цього часу лідери нашої країни гуляли на вечірках.
Як я можу відчувати, що зробив щось не так?
Я хотів бачити, як Англія підіймає перший трофей з 1966 року.
Я б не пропустив цього. Нізащо.
Я досі думаю, що Англія та англійці —
дуже милі й відкриті люди,
дуже толерантні до інших людей і культур.
Але того дня
Англія ледь не стала моїм ворогом
через те, як їхні фанати поставилися до нас.
І я часто думаю, що вони зробили мені послугу.
Коли Мая говорить про Італію,
то каже: «Але, тату, ми ж італійці...
Ми ж італійці...»
Коли я кажу, що це більше, ніж футбол... для мене це було більше, ніж футбол.
А от і Мая! Оце так сюрприз. Так, що тут...
Що ти принесла? Наш прапор із того дня.
ВЕМБЛІ, ЛИПЕНЬ 2021 ФУТБОЛ ПОВЕРТАЄТЬСЯ ДО РИМА!
Він повертається до Рима.
Мені надіслали моє відео на автобусі, і я виклав його у фейсбуці.
І тоді мій тато розповів мені, як у фіналі Євро-1996
він заліз на дах місцевого пабу в Стенфорді.
Тож уміння залазити на вершини —
у нашій крові. Я пішов у нього.
Мені приємно згадувати той день. Ці фото на автобусі я покажу своїм дітям.
І їхнім дітям, напевно.
Я б нічого не змінив того дня.
Окрім, очевидно, програшу.
І ось знову.
Англія стартує у відборі на Євро-2024.
Чи вдасться їм виступити краще й стати чемпіонами цього разу?
Я хочу знову побувати на матчі збірної.
Адже команда, тренер
і гравці не заподіяли мені зла.
Маркус Решфорд отримує пас.
Решфорд забиває!
Якби Англія приймала великий турнір і ми дійшли до фіналу,
та ще й на «Вемблі»,
я би спустив усі свої заощадження, щоб купити квиток.
Бо це Англія. На великому турнірі.
Я завжди вірю в перемогу Англії.
Сака.
Сака оформлює хет-трик!
Букайо Сака забиває переможний гол.
Йому лише 21 рік,
і це перший хет-трик у його карʼєрі,
та ще й за збірну Англії.
У ДЕНЬ ФІНАЛУ ЄВРО-2020 19 ПРАВООХОРОНЦІВ ЗАЗНАЛИ ПОРАНЕНЬ
І 86 ОСІБ ЗААРЕШТУВАЛИ ЗА БЕЗЛАДИ НА СТАДІОНІ В ЛОНДОНІ
У ЗВІТІ НЕЗАЛЕЖНИХ СТОРІН ВИСОКО ОЦІНЮЮТЬ ХОРОБРІСТЬ СТЮАРДІВ, ПОЛІЦІЯНТІВ,
ПЕРСОНАЛУ МУНІЦИПАЛІТЕТУ БРЕНТА, FA ТА «ВЕМБЛІ»
У ПРОТИСТОЯННІ З НАДЗВИЧАЙНОЮ АГРЕСІЄЮ
У 2022 РОЦІ ЖІНОЧА ЗБІРНА АНГЛІЇ ПЕРЕМОГЛА У ФІНАЛІ ЄВРО НА «ВЕМБЛІ»,
ЗДОБУВШИ ДЛЯ КРАЇНИ ВАЖЛИВИЙ ТРОФЕЙ УПЕРШЕ З 1966 РОКУ
Переклад субтитрів: Інеса Федорова