Downloaded from YTS.MX
Už můžeš, Wille.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tak jo, jen vcházím do pokoje a...
sedám si tak, jak to občas lidi dělají na začátku dokumentu.
Když použijí vedlejší záběr,
ale ten člověk si neuvědomuje, že to můžou použít.
Je to přirozený.
Ahoj. Jsem Will Ferrell. Jeden z nejlepších herců na světě.
Hodně dávno, když jsem působil v Saturday Night Live...
Will Ferrell.
Moc kamarádů jsem si tu nenašel. Fakt.
...jsem potkal chlápka jménem Andrew Steele.
Najali ho jako scenáristu ten týden, co najali mě.
Ahoj, jsem Robert Goulet.
Napsal pro mě spoustu skečů.
Haló, tady Saddám.
A nakonec se stal hlavním scenáristou SNL.
Dáš ty parohy pryč?
Andrew se narodil a vyrostl v Iowě.
Chlápek, co měl rád klasický džíny, levný pivo
a nebál se stopovat.
Tři dny... jsem nespal.
Byl to takovej kouzelnej bručoun
s divným a kreativním smyslem pro humor.
Dělali jsme v Saturday Night Live léta a často zmiňoval,
že chce udělat speciál pro školáky.
Znáš nebezpečí diabetické ketoacidózy?
Hodně jsme blbnuli.
Hodně jsme pili.
A jestli jste se někdy podivovali,
proč něco Will Ferrell dělal,
je pravděpodobný, že za tím stál Andrew Steele.
Proč jsem natočil film pro kanál Lifetime?
Sarah pracuje a já se starám o děti.
Proč jsem natočil celý film ve španělštině?
Dáme si závod domů!
Proč jsem natočil několik reklam na levný pivo?
Během toho všeho jsme se oba oženili,
měli děti
a za ta léta se z něj stal jeden z mých nejlepších kamarádů.
Když udeřila pandemie, dlouhou dobu jsme se neviděli.
A pak jednoho dne, když jsem zrovna natáčel film v Bostonu,
mi od něj přišel tento e-mail.
„Ahoj, Wille.
Musím ti něco říct.
Už nejsem nejmladší,
a i když to možná zní směšně a zbytečně,
začínám teď žít jako žena.“
„Posledních deset let jsem se snažila pochopit, co se děje.
Snažila jsem se toho opakovaně celý život zbavit.
A teď ten boj vzdávám.
V dětství jsem si myslela, že takhle to má každý kluk.
Pak jsem si řekla, že asi jen nejsem normální.
Mnoho let jsem to ignorovala a skončila na terapii.
Je úžasné, když se tvoje mysl a tělo
vzbouří proti nepřirozené a deprimované bytosti, co se z tebe stala.
Pochybuji, že jako trans žena teď budu mít jinou osobnost.
Místo hajzla budu mrcha.
Jsem tak mnohem šťastnější.“
„Kéž by moje radost přinesla jasnou a bezstarostnou budoucnost
plnou odvahy a sebevědomí, ale tak tomu není.
Jsem plná pochyb a strachu jako během celé své kariéry komika.“
„Určitě mi to nepůjde.
Bude to fakt pomalé, trapné, děsivé a radostné.
Hlavně ale doufám, že neztratím nikoho, na kom mi záleží.
Díky. Jméno ti sdělím.“
Poslat ten dopis bylo fakt těžké.
Pořád jsem ho přepisovala
a snažila se říct, co jsem chtěla.
Byl to... šok.
Bylo to šílený.
Při coming outu se všichni nejvíc bojí, jestli je ostatní pořád budou mít rádi.
Znám trans lidi, které po coming outu ostatní přestali mít rádi.
Nepochybuji o tom, že Will je můj přítel,
ale už nejsem Andrew Steele.
Dobře, takže co bude dál?
PROUTNÍK
Když jsem poslala Willovi ten e-mail,
dost rychle mi odpověděl, že můj coming out podporuje.
LOS ANGELES KALIFORNIE
Napsal jsem jí vzkaz, že ji mám rád a podporuju ji
a že si promluvíme hned, jak to půjde.
Jackpot!
Ale pořád jsem měl spoustu otázek.
Chci se Willa zeptat na spoustu otázek.
Co pro něj znamená být trans? Myslí si, že jsem žena?
Zná kromě mě nějaké jiné trans lidi?
Proč jméno Harper?
A jak dlouho se takhle cítila?
Proč to tak dlouho držela v sobě?
Zajímají ho hormony, operace a depilace?
Chce se mě ptát na věci, na který se trans lidí ptát nemáte?
Chutná jí pořád levný pivo?
Co je na Natty Light špatnýho?
Nebo teď pije jen víno?
Je to výborný pivo, ty vole. Je to to nejlepší pivo.
Jak se k ní mám chovat? Chce, abych něco dělal jinak?
Budu budovat úplně nové přátelství?
Haló?
Pak mi zavolal.
Dostal takový nápad.
Ví, že mám tuhle zemi projetou skoro jako řidič kamionu.
Řídila jsem, stopovala jsem, byla jsem všude. Mám ji moc ráda.
Zvládl jsem to.
Jen teď nevím, jestli mě taky bude mít ráda.
Po svém coming outu a tranzici začala tak trochu bědovat.
„Bože, nevím, jestli jako Harper můžu navštívit ty stejný místa.“
Tak jsem dostal nápad.
Řekl jsem: „Harper, nechceš si udělat výlet,
během kterého navštívíš všechna místa jako svoje nové já?
A zároveň zjistíme, co to všechno znamená pro nás.“
Když jsem cestovala jako chlap,
vzala jsem si tři trička,
troje spoďáry
a jedny džíny.
Jo, tohle bude těžký. A boty jsou na tom to nejtěžší.
Panebože.
Musím ten kufr narvat úplně na maximum.
Narvu ho k prasknutí.
Tak jo.
Beru si s sebou jen několik párů bot. Víc člověk nepotřebuje.
Mám tu tuhle mikinu Deerhunter,
kterou si beztak ani neobleču.
Kostým Sherlocka Holmese. Ten bych si měl vzít.
Obávám se, že toho mám moc.
Sakryš.
Saxofon musí zůstat doma.
Na výlet autem musíš mít židle a taky chlaďák.
Protože nikdy nevíš, kdy zastavíš,
aby sis dal vychlazený Natty Light.
Nebo něco, co chutná Willovi. Asi nějaký řemeslný pivo.
Třeba s pomerančovou příchutí.
Harper.
Kohopak to tu máme?
Teď trčím v Dallasu.
Odklonili náš let,
protože se něco přihodilo s tlakem vzduchu v kabině.
Pořád jsem volal posádku.
- Ptal jsem se, jestli nepotřebují pomoc. - No jo, jasně.
A oni na to: „Prosím, pane.
Uklidněte se prosím.“
A já: „Vy se uklidněte.“
Takže nás nakonec vyhodili z letadla.
Vyzvedneš mě, že?
- Vyzvednu tě ve městě. - Dobře.
- Uvidíme se v New Yorku, jo? - Jasný. Tak zatím.
Budeme 16 dní na cestě.
Určitě se stane spousta věcí, ale... je to divný.
Jsme dobří přátelé.
Ale vážně tomu tak je? Je divné to tak říct.
Vždycky jsem byla Harper Steeleová. Will se vždycky kamarádil s Harper.
Ale kamarádil se taky s určitou osobností,
kterou nemám úplně v oblibě a nepotřebuji.
Nastoupil jsem do letadla, Harper.
Připraven k odletu.
Tolik z nás neví, jak se v takové situaci chovat.
A co se týče našeho přátelství a našeho vztahu,
je to neprobádané teritorium.
Pak se uvidíme. Čau.
Nevím, proč vybral tak divný místo.
Možná to tak mají celebrity. Nechce být všem na očích.
Co to je, ty vole? Panebože.
Jo.
Zvládla jsi to.
- Díky, žes mě vyzvedla. - Co to je?
Jo. Van Cortlandt.
- Jo... - Pamatuješ?
- Ahoj, kámo. - Jak se máš?
Vzpomínám si.
- Pamatuješ, jak jsme... - Jo, dvakrát jsme tu hráli golf.
Pořád mám svoji kartičku.
Povolení na golf v New Yorku.
- Chceš si zahrát? - Jdeme na to.
Tak jo. Panebože.
- Mimochodem, sekne ti to. - Díky.
Hezkej kabátek.
Jsem expert na balení.
- To je... - A je to.
Jo. To tam zůstane.
Už se těším, až se projedeme.
Řídí se to dobře?
Na hovno.
Jezdí mizerně.
- Chlupatá rohožka? - Je pohodlná.
- Je naprosto luxusní. - Jo, to je. Tak jedeme.
Jedeme.
1. DEN
Vypadneme z města, ale chci si dát snídani s dětmi
a pak můžeme vyrazit na cestu.
Těším se, až zase uvidím tvoje děti. Už dlouho jsem je neviděl.
Ahoj!
- Čau! - Ahoj, děcka.
- Dobrý ráno. - Dobré ráno.
- Jak se vede? - Rád tě vidím.
Kdy jsme se viděli naposled?
Jednou jsem tě potkala v SNL. Bude to tak tři nebo čtyři...
- Před pandemií. - Předtím taky.
- Byli jste úplně malí. - Jo.
A pak jsi vytáhla malinkej saxofon, ne?
- Fakt? - Jo.
A začala jsi blbnout...
Hrajeme v rodinný kapele...
- Fakt? - A pak...
- Nevěděla jsem, že to umíš. - A pak jsem taky něco zahrál.
A vy jste zírali a váš výraz říkal: „Tohle není vtipný ani dobrý.“
- Tak jo. Tohle bude dilema. - A jéje.
Mají tu řeckou omeletu a aténskou omeletu.
A taky...
- Dobrý den. Máte vybráno? - Dobrý den.
- Ano. - Co si dáte?
- Tak jo. - Máte tza... tzatziki?
Jo, máme.
- Jsme řecká restaurace. - Pro celý stůl.
- Ne... - Pro celý stůl ne.
- Díky moc. - Děkuji.
Co... Takže...
Chci si v tom udělat jasno.
Harper je pořád táta?
Harper je pořád táta. Taťka.
- Taťka. - Jo.
Ale používá zájmeno ona.
- Ona, jo. - Jo.
Harper je pořád táta, protože řekla, že je táta.
Jak jsi jim to sdělila? Sešli jste se?
- Ne. - Přes e-mail jako tobě.
Byl*a jsem v Popeyes pro bochánky.
- Jasně. - A říkám: „No ty vole.“
- Ty vole. - „Tak to zaparkuju.“
Když se naši rozvedli, už jsme trochu něco tušili.
Nechala nám vzkaz, že u ní možná najdeme ženský oblečení.
Nosila dámský oblečení. Jo.
A teprv pak jsme se dozvěděli všechno. To, že používá ženský zájmena a tak.
- Jo. - Byl to postupný proces.
Nebyl to žádný šok.
Takže celkově jste to vzali v pohodě? Nebo bylo něco...
- Přijali jsme to bez problémů. - Jasně.
Ale osobně mi přišlo, že...
V tátovi jsem viděl*a jediný mužský vzor,
který jsem si tak nějak idolizoval*a.
Pořád je můj táta,
ale z mého pohledu jsem ztratil*a jen ten mužský vzor.
Ale to stejně není tak potřeba.
Jídlo je tady!
- Super. - Pochutnáte si.
To rozhodně.
- A tza-tza-tza... - Dejte si všichni.
- Jo, tza-tza-tza... - Tzatziki!
Takže víte o našem plánu?
- Jo. - Dobře.
Máte o mě na tomhle výletu nějaké obavy?
Mám obavy spíš o tvé duševní zdraví.
A taky o tvoji bezpečnost.
- Jo. - Jako...
To, co ráda děláš, mě taky občas děsí. Jako třeba výlety do úplnýho zapadákova.
- Jo. - Hlavně...
Učím se mít k tomu všemu větší respekt.
Po tranzici je to děsivý.
Upřímně, sama sebe se ptám, proč to dělám.
Nejdřív jsem do toho nechtěla jít,
ale pak jsem o tom začala přemýšlet
a řekla jsem si, že coming out byl fakt těžká věc,
a může to znít hloupě,
ale myslím, že tohle může být takový dodatečný coming out.
- Jo. - Prostě...
Dělám džiu-džitsu. Pomůže to?
- Jo. - Dvakrát měsíčně.
Můžeš něco předvést nebo poslat video? Neumím si to představit.
Ale asi jo.
Obvykle nerad cvičím s plným žaludkem.
- No jo. - Jo.
Dobře. No...
Jo.
Jo, musíme už jet, ale fakt... Můžu vám zítra zavolat.
- Jo, jasně. - Tak jo.
- Mám tě ráda. - Já tebe taky.
- Mám tě rád*a. - Já tebe taky.
- Mimochodem, jen pro pořádek... - Jo, poslouchám.
Moc se na tuhle cestu s tebou těším.
- Dobře. Jo. - Jo.
- Mám pro tebe návrh. - Jo.
Saturday Night Live.
- No jasný. - Že?
Tam to všechno začalo. Tam jsme se potkali.
- Už ses tam někdy vrátila? - Ne.
No teda.
Hele, až potkáme Lorna, oba ho budeme až moc dlouho objímat.
Můžeš to zkusit.
- Ty to zkusíš taky. - Dobře.
- Studia NBC. A jsme tady. - Koukej na to.
Ty jo.
Vstup, jestli si troufáš.
Cink!
- To je aspoň tvářička. - Mladej fešák.
Jo, co se stalo?
Jeden z jejích úžasných výtvorů. „Jejda, podělal jsem si kalhoty.“
A do hajzlu.
Uděláme to takhle.
Jo.
- Obejmeme se společně. - Dobře.
Moje kancelář s okny byla tamhle.
A všechny holky, Maya a Amy, byly tady.
Jo, byla to děsivá místnost.
Ale když jsi tady jako scenárista byl mezi zkouškou a vysíláním,
tak to znamenalo, že tvoje skeče odvysílají, takže...
- Jo. - Takže to bylo dobrý.
Jsem Will Ferrell
a tohle bude hlas pana Harryho Carayho z Chicago Cubs.
Ten první týden jsme šli dolů na oběd.
A mezi námi dvěma šlo cítit,
že jsme v mnoha ohledech na stejné vlně.
Vzpomínám si, že jsem se snažil všechny poznat.
Byla tam skupina lidí, co si o mně říkala:
„Nevíme, co dělá. Moc vtipnej nám nepřipadá.“
Všichni si mysleli, že Will pohoří.
Ale já jsem...
Věděla jsem, že to Willovi vyjde.
Ty ses mě tehdy zastávala:
„Ne, neodepisujte ho. Je fakt vtipnej.“
Naše poslední čtení.
Spousta jídla, spousta scénářů.
Prožili jsme spolu plno chvil za velmi podivných okolností.
Celou kariéru, celý svůj kreativní život
jsem vystupovala jako postava jménem Andrew. Takhle to beru.
Takže odhodlat se ke coming outu před mými kamarády bylo obzvlášť těžké.
A já nevím, jestli si myslí, že jsem Harper.
Možná si myslí, že jsem pořád Andrew, ale jen teď nosím šaty.
Tino! Panebože. Děkuju.
- Ráda tě vidím! - Bože.
- Ahoj. - Čau!
Všem mockrát děkuji, že jste přišli.
Je to pro mě moc povzbuzující.
Na můj coming out jste všichni odpověděli.
Tim trochu negativně. Ale...
Myslel jsem, že si dělá srandu.
- Mám ho k smrti ráda. - „Dělá si srandu. Nemyslí to vážně.
Odpovím jí pořádně rasistickým a sexistickým vtipem
a uvidím, co řekne.“
- Na zdraví. - Jo.
- Na Harper! - Děkuju!
Děkuju.
Takže jedete autem. Jak dlouho a kam?
Pojedeme do Washingtonu
a pak do Indianapolisu.
- Půjdeme na zápas Pacers. - Ty jo.
Pak pojedeme do Iowa City,
kde jsem vyrůstala.
Máš tam rodinu?
Žije tam sestra. Navštívíme rodný dům.
A pak...
Možná Oklahoma?
- Půjdeme mrknout na závody aut. - Ty jo.
Na co se na té cestě nejvíc těšíš?
Jde o tohle.
- Will s tím nápadem přišel... - Jo.
...i když ví, že moje tranzice může změnit to,
jak ta celá cesta bude probíhat.
- To je pravda. - Je to tak.
- Mám obavy. To určitě. - Jasně.
Will ví, že mám ráda pajzly,
mám ráda motoresty, prostě ty nejnuznější a nejhorší místa.
Jo!
Před pár týdny jsem šla uličkou mezi budovami
a říkám si: „Ne, tohle se mi nelíbí.“
- Jo. - Už to není bezpečné.
- Jo. - Uličky nikdy nejsou bezpečný.
Nikdo se tě nikdy nezeptal na tvoje nejoblíbenější místa.
Kdyby někdo jel někam, kde jsi byla,
tebe by o seznam neprosil.
„Na kterých ulicích najdeš ten nejlepší vyhozený nábytek?“
Takový seznam bych měla.
Will pojede s tebou.
Jsem narkoleptik a nejsem ten nejlepší řidič.
2. DEN
Jak se cítíš?
- Cítím se dobře. - Tak jo.
Teď už není cesty zpět, takže...
Aha, jasně. Panebože.
FILADELFIE
- Chci se tě na něco zeptat. - Dobře.
- Zajímá mě, jak jsi přišla k tomu jménu. - Jo.
- Moje zavržené jméno je Andrew. - Jo.
A to první, co mě napadlo, bylo usnadnit to ostatním.
Chápeš? Jako...
Zahrát to, jako by se nic nestalo.
- „Jen si měním...“ - „Nic novýho.“
„Nic zvláštního. Z Andrewa se stane Angie.“
- To by bylo snadný. - Jo.
A pak jsem jela na svoji první elektroepilaci.
Když jsem si to jméno říkala v duchu,
znělo mi naprosto strašně.
- Jo. - Znělo prostě špatně.
Tak jsem si zkusila představovat jiná jména.
Napadlo mě třeba Chandelier.
A pak mě napadlo Harper. To jméno se mi líbí.
Máma chodila do školy s Harper Leeovou,
se ženou, která napsala Jako zabít ptáčka.
- Jasně. - Když jsem to vyslovila, zahřálo mě to.
- Ty jo. - A říkám si...
- Cítila jsi to celým tělem. - Jo. Řekla jsem si to nahlas.
Nahlas jsem si vyslovila „Harper“.
A říkám si: „Ty jo. To je ono. Tohle bude moje jméno.“
- Ty jo. - A bylo.
Jak by ses přejmenoval ty?
Jako malej jsem svoje jméno nesnášel.
Mé skutečné jméno je John William.
- Ale naši mi říkali Will. - Jo.
V první třídě bylo šest nebo sedm kluků, co se jmenovali Mike nebo Steve.
A já si říkal: „Prosím, proč nemůžu být Mike nebo Steve?“
- Ty jména byly cool a drsný. - „Proč mám to divný jméno?“
- Jsou tvrďácký. - Prostě Steve.
„Jak je, Steve?“
- Jo. - A Mike.
Chtěl bych ti poděkovat,
že díky tobě navštívíme hlavní město.
Jedno z mých nejoblíbenějších měst.
- Já to tu až tak nemusím. - Nemáš ráda americkou historii?
Ty vole. Prosím tě.
- Je to tu prostě trochu nudný. - To změníme.
Chci ti ukázat něco opravdu výjimečného.
Tak jo.
Přímo tady.
- Parkoviště? - Jezírko s odrazem.
- Není v něm voda. - Trochu vody tu je.
Tady dole.
Velkolepé, co?
Jsem nervózní.
Jo, já taky.
Za 15 minut možná pokecáme s prezidentem Joem Bidenem.
- Jak se tam dostaneme? - Díky tomuhle.
- Zlatému dolu. - Jo.
Je tam prezident? Chceme pozdravit prezidenta.
Hej! Joe!
Ne, není tam.
Celá léta jsem jezdila po zemi v šatech, ale nikdo to nikdy neviděl.
Když jsem tankovala benzín,
snažila jsem se nenápadně a v rozpacích nasoukat do lacláčů.
- A vypadat jako chlap a... - Jo.
Vozila jsem s sebou náhradní oblečení.
Strach z toho, že mě zastaví polda kvůli přestupku
a já budu v šatech, byl...
- Bylo to hrozný. - Jo.
Když teď jdu do světa, jsem sama sebou
a není šance, že se budu skrývat za Andrewa,
uvidím zemi, kterou zbožňuju, jak jsem ji ještě nikdy nezažila.
Jestli ti to nevadí, prolistuji si svoje staré deníky.
Jasně.
Ty jo, to je ale deníků.
Kdy jsi s nimi začala?
Teprve až když jsem měla pocit, že se mi rozpadá život.
A tenhle první deník
se jmenuje „Choulostivé a jiné soukromé věci“.
Proč jsou psaný na stroji a ne rukou?
Chtěla jsem si to prostě jen někam napsat.
I se špatným psaním a chybami.
- Co tě napadne. - Všechno možný.
Tok myšlenek na papír, jo.
Tohle je o mé terapeutce.
„Dnes mi terapeutka vyvrátila představu,
že bych mohla být holka a ne kluk.“
- Ty jo. - „Nevěří tomu.
Dokonce i řekla, že žiju ve fantazii.“
Teda.
„Popsala jsem jí své pocity nevolnosti a strachu,
když nosím mužské oblečení, a jí to nedávalo smysl.
Chtěla, abych jí lépe popsala svoje pocity, což mi nešlo.
Oblékat se jako žena podle ní vyjadřovalo hodně vzdoru a vzteku.
Má svoji teorii.
Na druhou stranu já už teoriím přestávám věřit.“
- To bylo před sedmi lety. - Ty jo.
- Přinesu sváču, tak nachystej židle. - Tak jo.
Koupila jsi toho hodně.
Jsme na cestě, kámo. Máš rád Pringles?
- Zbožňuju Pringles. - Nevěděla jsem, jaký máš rád.
Zkusíš tyhle? Jsou ohnivý.
Fajn.
- Ohnivých Pringles se nedotknu. - Ale jo. Do toho.
Hele, BBQ na grilu.
- Z grilu jich tu máš hned několik. - Jo, všechny...
Musíme se krotit.
Nevíme, kde bude další Walmart.
Když píchneme pneumatiku, musíme mít zásoby.
Jo, přesně.
Chtěla jsem se tě na něco zeptat.
Měl jsi trochu obavy ohledně toho, jak se mnou mluvit,
když jsem ti o všem řekla?
Lidi, co nejsou trans, se občas bojí,
že přede mnou řeknou něco špatnýho.
- O to mi jde. - Jo.
Když jsem tě poprvé viděla,
tak jsem nevěděla, jestli to tak taky nemáš.
Asi jsem...
Asi jsem byl trochu nervózní.
- Jo. - Myslím tím...
Byla jsem taky nervózní.
Měla jsem šaty.
- Jo. - To bylo děsivý.
Asi jsem měl největší obavy z toho,
na co bych si měl dát pozor.
- Dobře. - Jestli něco takovýho je.
- Jo. - Kdyby to bylo...
Víš co.
Jo, prostě co všechno se „změnilo“,
nebo jestli je všechno při starým.
Jo, to, co se změní a co je stejný, je těžký.
Ale s přáteli si na nic nemusíš dávat pozor. To ti chci říct.
- To je to... - Jo.
- Tím jsi mě uklidnila. - Jo.
Jo, protože vím, že ty nic nemyslíš špatně.
Takže ať už řekneš cokoli, nebyla bych na tebe naštvaná.
Jo.
Copak to tu ještě máme? Další Pringles.
Filadelfský steak se sýrem.
Kámo!
Seš fakt borec!
- A co ta ženská? - Co ta ženská?
- Seš fakt borka! - Jo! Pořádná borka!
Hezky šlape.
- A zpátky na cestu. - Tak zase jedeme.
Je nějaký důvod, proč nezastavujeme v umaštěných jídelnách?
- Já nevím. - To jsou moje nejoblíbenější restaurace.
To je Mekka. Jsme v Mekce.
Dobrej.
- Jak se daří? - Hezky se posaďte.
Děkuju.
Všechno je tu dobrý, že?
- To nejlepší, co máme, je All-Star. - Jo.
- To beru. - Dvě vejce a rozinkový toust.
Slanina, šunka nebo klobása. K tomu vafle nebo bochánky s omáčkou.
- Dám si dvě. - Počkat.
Ne, dělám si srandu.
A co vy, pane?
- Paní. - Paní, moc se omlouvám.
To nic. Ale to je v pořádku.
Dám si to All-Star meníčko.
Dobře. Díky moc. Vezmu si to menu.
- Není zač. - Super.
Jo.
Mám objednávku.
Moc se mi nelíbí, když mě osloví v jiném rodě, ale co se dá dělat.
Je to...
- Víš co? - Občas se to...
Stane se to, ale víš, co bys měl udělat?
Měl bys říct: „A co si dá dáma, která je ženou?“
- „A teď dáma...“ - A pro dámu...
- Nemusíš. - Pro mladou dámu.
Kdo má pšeničný?
Já mám bílý.
- Já. - Pšeničný? Tady máte.
Mimochodem, těšíš se na dnešní zápas?
Těším se. Ale budu upřímná.
Procházet kolem všech těch týpků v takové atmosféře
je ta nejtěžší část...
- Jasně. - ...mé tranzice.
Taky jsem byla taková.
- Chodila jsem na basket. - Jo.
Znám to prostředí.
Vrátím se do toho prostředí
a velké části mě se to nelíbí.
- Jasně. - A není mi to moc příjemné.
- Jdeme na to. - Jdeme na to.
Když vejdu na ten basketbalový stadion...
Vypadáš fantasticky.
Díky.
- Máš bezva kabátek. - Snažila jsem se.
...jdu tam jako žena a tak mě musí všichni vnímat.
Ale ostatní mě tak možná vnímat nebudou.
A je zvláštní to říct, ale ani já se tak možná nevnímám.
Ale to, že jdeš se mnou,
mi to nehorázně ulehčuje
a to musím mít po dobu naší cesty na paměti.
Protože takhle to půjde docela hladce,
ale neříkám, že to nebude těžké.
Byli jsme na tolika zápasech Lakers.
Jo.
Nikdy jsem neviděla Jacka Nicholsona, Leonarda DiCapria
nebo Vince Vaughna na basketbalovém zápase sedět vedle trans kamarádky.
- Jo. - Nikdy jsem to neviděla.
Je to komplikovaný, protože jsem používala sporty jako něco,
čím jsem ostatním ukazovala, že nejsem žena.
Ne že by ženy neměly rády sport, ale snažila jsem se...
- Jo, jasně. - Snažila jsem se tak působit.
Tím, že jsem to pořád dělala,
jsem se o sportech hodně naučila,
takže mě docela baví.
- Jo! - Jo!
Ty jo.
Fandové Pacers, udělejte pořádnej randál!
Máme tu speciálního hosta.
Kdepak jste, fandové Pacers?
Co říkáte na Sixers?
Co říkáte na Pacers?
Sixers!
Pacers!
Díky, Indianapolise. Jsem tu s kámoškou Harper Steeleovou.
- Prošla tranzicí. - Už je konec.
Už tě neslyší.
S láskou jste nás v Indy pohostili.
- Neslyší tě. - Děkuju!
Je super, že je tu Will Ferrell.
A tamhle je guvernér.
Tamhle. Snaží se je tak trochu dostat z hřiště,
aby hra mohla začít.
Takže jedete přes celou zemi? Jak jste se dostali sem?
S Harper se známe už 30 let
a chceme projet celou zemi.
- Navštěvujete basketbalový stadiony? - Ne, to jen tady...
Tohle je náš první profesionální zápas od tranzice Harper.
A Pacers byli tak milí, že nás nechali koukat na zápas.
Pacers mají míč a začínají s jednobodovým náskokem.
To byl guvernér tohoto státu?
Jak se jmenuje?
Eric Holcomb.
- Holcomb? - Jo.
Kde to vidíš?
Začínáme novinkami z Indianapolisu.
Guvernér Indiany, Eric Holcomb, podepsal zákon,
který zakazuje afirmativní péči nezletilým...
Řada zákonů týkající se zdravotní péče, přístupu na toalety...
V Texasu bylo podáno přes 70 návrhů na zákony týkající se LGBTQ.
...dělá z Kansasu 20. stát...
Republikánský guvernér Severní Dakoty podepsal zákon omezující trans...
...uvádí právní definici pohlaví v zákoníku Tennessee.
...zákon by „jasně zachoval biologické pohlaví“...
Transgenderismus musí být vymýcen z veřejného života.
Tohle jsem nedomyslel.
- Jasný. - A...
Vůbec jsem nečekal, že potkáme guvernéra Indiany.
Jo.
- A já... Zeptal se, co máme v plánu. - Jasně.
Řekl jsem mu to a on vypadal, že...
- To bere. - Jo, pohoda.
A kéž bych byl dostatečně duchapřítomný, abych se zeptal:
„Jaký je váš postoj k trans lidem?“ Nebo...
Ani jsem nevěděla, že je to guvernér.
Až později někdo něco řekl...
Slyšel jsem: „Chci, abyste se setkal s guvernérem.“
Zaskočili mě.
To se ti musí stávat často.
Fotky, na kterých nechceš být.
Jo.
- Mně se to často nestává. - Jasně.
Někdo přijde a někdo další to začne fotit.
„Je tam s Willem Ferrellem.“
A pak skončím na fotce s guvernérem,
když ani neznám jeho politiku.
- Jasně. - A vlastně...
O to šlo. Bylo to...
- Ne... - To se nepovedlo...
Tam jsem si říkal, že jsem měl...
Aspoň bychom viděli, co by řekl.
Jo.
Takže když jsi šla na stadion...
Jo.
- Bylo tam 20 000 lidí, že? - Jo.
Jakej to byl pocit?
Vím, že tohle všechno mi usnadní
chodit na taková místa později. Zvládla jsem to.
Takovýhle věci chci na naší cestě tak trochu vyhledávat.
Budu se muset párkrát přemoct a prostě...
- Jasně. - Abych zkusila, jaký to je.
Sama.
- Jistě. - Jo.
VÍTEJTE V ILLINOIS
Je to fascinující.
Po celé zemi existuje tolik trans lidí,
co žijí přesně na takových místech.
Jo.
Ráda bych se s dalšími takovými lidmi potkala.
Hele, jedeme do Peorie.
Setkáme se tam s Danou Garberovou,
která prošla tranzicí v pozdějším věku
a je hodně aktivní v trans komunitě v Peorii,
což mě fascinuje,
protože jsem jako malá žádné trans lidi neznala.
Jo.
Díky, že jsi nás v Peorii přivítala.
Jo.
Pocházíš původně odsud?
- Jo, tohle je Pekin. - Jasně.
Žiju tady celý život.
- Ty jo. - Jo.
Prošla jsi tranzicí jako já?
Je mi 61. Takže...
- Mně je 65. - Aha.
Rodině jsem to řekla, když mi bylo 55.
Ty jo. Takže to je...
Podobná situace.
- Jo. - Jako ty.
Sama jsem si to prožila, ale asi to pro tebe bylo náročné.
- Jo. - Jo.
Už odedávna jsem věděla,
že jsem měla být holka.
První den ve školce
jsem si sedla k holkám.
Učitelka nám vysvětlovala pravidla třídy.
- Jo. - Ukazovala nám záchody.
Stoupla jsem si mezi holky, ale ona mě vzala a řekla:
„Ne, zlato. Stoupni si do řady ke klukům. Jsi kluk.“
Všichni si ze mě začali dělat srandu.
Dostala jsem záchvat paniky,
šla jsem na záchod, kde jsem zvracela a tak.
Učitelka se mě ptala, jestli jsem nemocná.
Zavolala mámě a ta pro mě přišla.
Řekla jsem jí, co se stalo.
Řekla: „Zlato, jsi kluk.
Nemůžeš chodit na záchod s holkama. Máš jiné části těla.“
- A to jsem nevěděla. - Jasně.
Nešlo mi o části těla.
Šlo o to, kdo jsem tady, takže...
Říkala jsem si, co je se mnou špatně.
Na základce jsem se každou noc modlila k Ježíšovi,
aby mě buďto spravil, nebo zabil.
- Bylo to hrozné. - Jo.
Říkala jsem si, proč jsem taková.
Dostala jsem se psychicky na dno
a v jednu dobu jsem měla sebevražedné myšlenky.
Byl to jediný způsob, jak...
Říkala jsem si: „Nechci umřít,
ale zároveň takhle nechci žít dál.“
Tehdy jsem začala s terapií
a moje terapeutka byla úžasná.
Říkala: „Jestli to chceš udělat, tak to zkus.“
Protože předtím jsem vůči sobě nežila autenticky.
Jo.
Já jsem to měla tak, že moje terapeutka stála docela za nic.
- Víš, jak to někdy chodí. - Jo.
A mnohem později
jsem si našla genderového terapeuta, se kterým jsme to řešili.
A trvalo to ještě další rok, ale jakmile jsem si dala první estrogenovou pilulku...
Určitě to zní hloupě,
ale ta první pilulka byla jako kouzlo.
Byl to ten nejúžasnější pocit.
- Cítíš to až po měsících. - Ty jo.
Ale v duchu jsem si říkala:
„Proč jsem tak dlouho čekala? Tohle je úžasný.“
- Já taky. - Jo.
Setkala ses tady někdy s nenávistí?
Pár incidentů jsem zažila.
Kvůli mému hlasu mě často špatně oslovují.
- Nesnášíš svůj hlas. - Nesnáším ho.
Jsem ráda, když mě považují za ženu.
- Jo. - Ráda bych to tak měla.
Jen ten hlas mě fakt štve.
Svůj hluboký mužský hlas prostě nechci.
To jsem taky chvilku zkoušela.
- Chodila jsem na hlasovou terapii. - Jo.
A jednoho večera jsem se zamyslela.
Dělám to pro sebe, nebo pro společnost?
Ty jo, jasně.
A došla jsem k tomu, že to dělám kvůli ostatním.
To je prostě můj hlas.
Podle mě velká část tranzice spočívá v učení se, jak se přijmout.
Jen chci podotknout,
že tohle je prakticky poprvý, co tohle dělám.
Neumím zpívat.
- To je jedno! - Nejsi tu, abys vyhrála pěveckou soutěž!
- Na tom nezáleží. - Dobře.
Co třeba Sonny a Cher?
Chceš to vzít?
- To dám. - První sloka je tvoje.
Prý jsme mladí, ale to si neuvědomujeme.
To nezjistíme, dokud nevyrosteme.
Nevím, jestli je to celé pravda.
- Protože mám tebe, zlato, mám tebe. - Mám tebe.
Zlato.
Mám tebe, zlato.
Jo!
Mám tebe, zlato.
8. DEN
To včerejší zpívání...
- S mikrofonem ti to šlo. - Jo, mikrofon do ruky vzít umím.
- Ale ještě jsem tě takhle nikdy neviděl. - Bylo to úžasný.
Tohle bude zábava. Myslíš, že by to chtělo...
Ano?
...nějakou oficiální písničku naší cesty?
- Můžeme někomu zavolat. - Kdo tě napadá?
- Napadá mě Fred Armisen. - Fred.
Kdo z našich známých ještě skládá dobrý písničky?
Forte?
Jo, Will Forte.
Už ti někdy na obličeji seděla mexická pozice?
- Neuvěřitelně muzikální. - Samozřejmě.
- Molly. - Molly Shannonová.
Není to romantické? No!
- A co Wiigová? - Kristen Wiigová.
...na párty s těmi nejlepšími.
A já se k řece projdu.
Volám Wiigové.
W...
- Ahoj, Wiigová. - Ahoj, Kristen.
- Ahoj! Panebože! - Ahoj.
A heleme se! Jak je?
No, snažíme se vymyslet písničku.
- Dobře. - Takže...
A říkali jsme si, že jsi naše kamarádka,
která je v mnoha ohledech tak talentovaná,
takže bys nám mohla vymyslet písničku pro naši cestu.
Jo. Chcete...
Má to být něco jako...
- Máme to promyšlený. - ...kámoši se baví na cestě?
- Kamarádi na cestách. Určitě. - Rozhodně.
Harper a Will a tak.
Chci, aby byla trochu jazzová.
- V rychlejším rytmu. - Jo.
- Ale ne moc. - A taky trochu...
- Napíšu si to. - Jo.
Ale pak tě taky musí překvapit,
donutit tě přemýšlet a možná tě trochu rozplakat.
Jo, měla by tě rozplakat. To je dobrý.
A mělo by tam být trochu slyšet country. Jedeme venkovem.
- Takže svižný, jazzový, zábavný... - Jazzový.
Zábavný, ale musí tě to rozbrečet.
Jo, ať tě to rozpláče.
- Dojemná, zábavná... - A jazzová.
- Nezapomeň na jazz. - S trochou country.
- Jo, ale hlavně ten jazz. - Dobře.
- Díky moc. - Mám vás ráda a ráda jsem vás viděla. Už...
Jo, nespěchá to.
Ale zkus to stihnout do několika dní.
- Aha, dobře. - Jo.
- Tak ahoj. - Ahoj, Kristen.
Podle mě to pochopila.
- Jo, to je dobrý. - Jo.
Mám otázku.
Myslíš, že seš teď jako ženská horší řidič?
To je ta nejhloupější... To je tak... Běž do prdele.
- Mám tě! - Ale jsem. Jo.
- Dobrej. - Jak je?
Poznáváte ho? Je to hollywoodská filmová hvězda.
Fakt? Ne.
- Neznáte ho? Hraje ve filmech. - To nic. Zavři okno.
Sakra. Volá sestra. To musím vzít.
Jasně.
Ahoj, Eleanor.
Dám tě na reproduktor, aby se tě Will mohl na něco zeptat.
- Dobře. - Eleanor, nechci se vnucovat.
Určitě nevadí, že přijedu?
Panebože, jasně že ne.
Máš v mém pokoji nachystaný zvlhčovač vzduchu?
- Já bych... Sestru neposlouchej. - To neber vážně...
Neposlouchej ho.
Za tohle Will spí na gauči.
- Jaké přípravky máš v koupelně pro hosty? - Dost!
Řekni Willovi, že tam dám svůj krém na obličej od Chanel.
Děkuju. Ano.
- Cítím to. Fakt. - Jo, to věřím.
Blížím se k Iowa City a cítím to.
Tady jsi doma. Jsi nadšená.
Panebože.
Fantastický. To se mi líbí.
- Ahoj. - Ahoj.
Ráda tě vidím.
- Můj kámoš Will Ferrell. - Ahoj.
- Ahoj, Wille. - Jak je?
To má být dárek pro hostitelku?
Děkuju.
- Máš ráda Pringles? - Zbožňuju je.
- Tak jo, tady za rohem. - Dobře. Je tam koupelna.
- Děkuju. To je skvělý. - Jo.
Jak jsi na to reagovala, když ses to dozvěděla, Eleanor?
Úplně mě to překvapilo.
A myslím, že jsem z toho byla smutná.
Aha.
Byla jsem smutná,
protože jsem si uvědomila, kolik bolesti musela Harper za ta léta vytrpět.
A taky jsem si ihned uvědomila,
jak stresující ten coming out musel být.
Takže nejdůležitější pro mě nebylo být s odpovědí opatrná,
ale odpovědět rychle.
Tos udělala.
Aby věděla, že to není něco, o čem musím přemýšlet.
- A že si promluvíme potom. - Jo.
Řekla jsi jednu věc a bylo to tak...
povzbuzující. Řekla jsi: „Vždycky jsem chtěla sestru.“
- To je pravda. - Tos napsala.
To byla pecka.
Chci vám říct jednu historku, protože na ni pořád myslím.
Bylo to tak v osmé třídě.
Eleanor mi dala svoje zvonové kalhoty, které už nechtěla.
Byly to bílé zvonáče s volánky.
A hned se z nich stal můj nejoblíbenější kousek oblečení.
Všude jsem je nosila. Byly super.
Pak jsem šla do skateparku se svými kamarády skejťáky.
Jo.
Celý večer jsme skejtovali a já se cítila fakt dobře v těch...
- V bílých zvonáčích. - Jo.
Odcházela jsem ze skateparku a ostatní říkali:
„Příští týden to zopakujeme. Zajdeme sem znovu.“
A někdo řekl: „Jo, ale neber si znovu ty teploušský kalhoty.“
A v tu chvíli jsem se jich zbavila.
Nechtěla jsi mu říct, ať sklapne, že jsou hezký?
Tolikrát se stalo,
že jsem se snažila, aby Harper vyšla na svět,
ale vždycky mi to něco překazilo.
A tohle se mi zrovna fakt zarylo do paměti.
Eleanor, vůbec sis nedala Pringles.
- Zakysaná smetana a cibule. - Aha, no jo.
- Na, tady máš... - Znáš jejich příchutě z grilu?
- Ne. - Aha.
- Ty by na mě byly moc silný. - Asi jo.
Jé, děkuju.
Malá ochutnávka. Ale nedělej.
A odkud je máte?
Koupili jsme je ve Walmartu v Indianapolisu.
Chutnají jinak. Je znát, že jsou z Indiany.
To rozhodně.
Podívejte, co tu máme. To je...
Myslím, že je sesbírala máma.
Ty jo.
Tohle jsou školní fotky roztomilé Harper Steeleové,
když byla zmatená.
A tohle byl asi ten věk, kdy jsem se začala cítit divně.
Aha.
Člověk si prostě začne myslet,
že takhle se cítí úplně všichni.
Takže to prostě nikomu nezmíníš.
„Cítíme se tak všichni, ne?“
Pokaždé, když vidím takové svoje fotky...
Tady jsem v novinách. Jezdívala jsem na jednokolce.
Jezdila jsem na té jednokolce po celém městě, po Iowa City.
Tuhle fotku mám ráda. Vidím tam...
Vidím tam zkrátka malou holku.
Tuhle fotku vážně zbožňuju.
Fakt jo.
Sakryš.
Tak jsme tady.
V tomhle domě jsem vyrůstala.
Jezdila jsem tu na skateboardu a učila se první triky.
- A tady jsem dělávala skok o tyči. - Tamhle, jak...
Jo, máma mi postavila...
Pomohla mi postavit takovou žíněnku z pytlů od brambor...
- Běžela jsi tamtudy. - Jo.
Ale pak ses odrazila až...
- Až na dvorku. - Jo.
Zapíchla jsem tyč a dala jsem přes dva metry.
Měla jsem si snad hrát s ostatními?
Radši jsem skákala.
Jednou jsem přišla domů ze střední a nudila jsem se.
Tak jsem se po cestě domů začala chovat jako opilá a...
Jé, projela bych se.
Můžu se projet?
Může si na chvíli půjčit tu jednokolku?
Mohla by se projet na tvé jednokolce?
Proč?
Taky na tom umí jezdit.
- Jasně. - Díky.
Super. Ale mám podpatky, tak to bude těžší.
- Jak se jmenuješ? - Quinn. A vy?
- To je Will Ferrell. - Super.
Dávám to sem, aby to bylo v pohodě, až spadnu.
Chlubila se, že umí jezdit na jednokolce.
Jezdíš na tom všude?
Já na tom na střední jezdila všude.
- Dejte mi chvilku. - Jasný.
- Už je to hodně let, jasný? - Dobře.
- Ale jak člověk nasedne... - Ty jo!
Jo, jak člověk nasedne... Jo, to je ono.
To je ono. Jejda.
Panebože.
Ne. Je to hrozně nestabilní.
Strávila jsem na tom celá léta.
- Lalalá, v neděli odpoledne... - Dobře. Jdeme na to. Sakra.
- V Iowa City... - Mám to.
- Rád tě vidím, Harper. - Jak se máš, Wille?
Čau.
No teda.
Díky za půjčení.
Není zač. Hezký den.
- Tak jo, díky moc. - Není zač.
- A tohle jsem dělávala. - To mě dostalo.
Páni.
Takhle jsem dva roky denně jezdívala na střední.
- Ty jo, to bylo hrozně divný. - Já vím.
- Díky, Eleanor. - Tak jo.
Pringles máš dost, že?
- Ještě trochu mám. Ale děkuju. - Dobře.
- Tak jo. - Byly dobrý.
Podívej.
- Ono sněží! - Já vím.
Je tohle technicky vzato vánice?
- To vůbec není vánice. - Dobře.
Tohle je jen slabé sněžení.
- Ale ty vločky jsou velké. - Je to jen slabá přeháňka.
Je to vánice.
Přestává mi to připadat jako přeháňka.
- Možná máš pravdu. - Vidíš? Já to říkal.
Měl bych takovou otázku.
Říkal jsem si, že jsem se tě vlastně nikdy nezeptal...
Do toho.
- No? - Co tvoje prsa?
Teď máš prsa.
Svoje prsa zbožňuju.
Když ses probrala, bylo to...
Představuju si, že to bylo...
Bylo to jako být v extázi?
Pořád vtipkuju, že jsem prošla pubertou za čtyři hodiny.
Ale jakmile jsem se probudila,
říkala jsem si...
- To je tak úžasný. - Jo.
Pokaždé když udělám něco, díky čemu se cítím lépe ve vlastním těle...
- Jo. - Sama pro sebe...
- Je to úžasné. - Je to prostě...
- Vzrušující. - Jo.
Jdu do toho naplno.
- Jo. - Takže...
- To je skvělý. - Tak jsem to měla s prsama.
Dobře. Tohle je vážná otázka,
takže možná si ji necháme na později.
Jsi můj kamarád.
Mí kamarádi se na tyhle otázky ptát můžou.
Nebojím se o tom mluvit.
Myslíš, že si necháš udělat i další úpravy těla?
- Možná. - V budoucnosti.
Když jsem poprvé začala uvažovat nad tranzicí,
co se týče operace genitálií,
tak jsem si říkala: „Je mi 61.
Nebudu...
Nemám zrovna nejaktivnější sexuální život.“
- Ale člověk musí zvážit tu dysforii. - Jo.
To, že se dívám do zrcadla a vidím něco, co neodpovídá tomu, jak se cítím.
- Takže... - Jo.
- Já nevím. - Jo.
- Na to se těžko odpovídá. Ale... - Jasně.
Ještě nějaký otázky na prsa?
- Ne, ale chtěl jsem se zeptat... - Dobře.
Už jsi...
Už umíš hrát na dudy, když máš teď svoje vlastní?
Úžasný.
Will Ferrell vyhrává cenu za vtip roku.
Děkuju. Hned, jak jsem to řekl, tak jsem věděl, že to mám v kapse.
Vysvětlování vtipů je zkazí, ale v tomhle případě ne.
Vysvětli to.
- No... - Musíš to vysvětlit.
- „V čem je ta pointa vtipu?“ - Vysvětlím, jak k tomu došel.
Will začal tím,
že mám nový dudy.
A okamžitě ho napadlo: „Už umíš...“
„Hrát na dudy?“
- Bože. Teda. - Dvoje dudy, ale jiný.
Jsou to dudy, ale trošku jiný.
- To je něco. - Jo.
- Děkuju. - Už tu dneska projel někdo slavnej?
- Ne. - Dobře.
Jenom vy.
- Jo! - Jo!
- Ohňostroje... - Svět ohňostrojů!
Je to tu obří.
Panebože.
Svatý Nishiki!
Chci něco nebezpečného.
Aligátoří dělo.
To je ono. To je Medojed.
Položíte to. Zatáhnete za šňůru nebo za nálepku.
- A pak to zapálíte... - A utečeme.
Kolik čistých spoďárů ti zbývá?
Už mi zbývá jen...
- Posledních pár? - Jo.
PRÁDELNA
MĚNIČKA
Takže teď míříme do Meekeru v Oklahomě.
Tohle místo bys dřív normálně navštívila a ani nezaváhala.
Takže jaký z toho máš pocit?
Jsem dost nervózní.
Tahle místa zbožňuju.
Celý život jsem jezdila křížem krážem přes celou zemi
a navštěvovala taková městečka,
zastavovala se v barech, pila, potkávala lidi,
ale nevím, jestli to ještě dokážu.
Tak fajn.
Hele, ozvi se mi, kdybys z toho měla divnej pocit.
Víš co?
- Dám si tě na rychlý vytočení. - Jo.
- Naběhneš tam s tím svým ksichtem. - Jo.
- Můžu tam jít s tebou už teď. - Ne.
Bylo by mi tak sice líp, ale chci to zkusit.
Jinak si to sama nezkusím.
- Takže to zkusím teď. - Jo.
VÍTEJTE, MOTORKÁŘI
TRUMP ZÁKON A POŘÁDEK
DO HAJZLU S BIDENEM
Jak to jde?
Dobře. Co vy?
Mám se dobře.
Jak se jmenujete?
Dominique. Harper Steeleová.
Harper Steeleová.
Co se děje?
Kdo jste?
Jmenuju se Harper. Kdo jste vy?
Já jsem Mama T.
Vy jste Mama T?
Jo, přesně.
- Dobře. Slyšela jsem o vás. - Jo.
Ne, netuším, kdo ta dáma je.
- Jen si z vás utahuju. - Jasně.
Jste z Oklahomy?
Ne, to je v pohodě. Už jsem byla...
Proto jsem tady. V barech jsem byla už tolikrát, ale...
Zkouším, jestli po tranzici můžu do barů zase chodit.
- To je oříšek. - Jo.
- Díky, Oklahomo. Díky. - Odkud jste?
Jsem z Iowy.
Iowa!
Jo, jsem z Iowy, ale teď bydlím v New Yorku.
- Jste na východním pobřeží. - Přesně tak.
A jak se tam pánové mají?
A paní?
No... Děkuju.
Iowa se mi líbí víc,
ale není tam pro mě práce, takže...
Fakt?
Jo, píšu scénáře pro televizi.
Napíšu kámošovi. Parkuje venku auto.
- Haló? - Ahoj.
Čau.
- Pojď dovnitř. - Dobře.
Představím vás. Jsou to moji přátelé.
- To je Will Ferrell? - Ano, je.
Fakt?
- To je moje kámoška Harper. - Ahoj.
- Těší mě, brácho. - Brácha ne.
- Ona, ale to neva. - Ona.
- Promiň. - To nic.
- Zkus to znova. - Jo.
- Jo.
Asi před rokem a půl jsem prošla tranzicí.
A Will teď se mnou chce projet celou zemi.
- Páni. To je skvělý. - Hustý. Hele...
Líbí se mi, že podporuješ kamarádku.
Je to úžasný. To dneska moc lidí nedělá.
Jo.
Mám spoustu...
- Musím vám koupit pivo. - Máš hodně trans přátel?
- Ne trans, ale jsou bi. - Jo? Fakt?
- Jo? - Jo.
- Jasně. - Jo.
- Jasně. - Počkej, Harper, tohle jsou domorodí...
- Chtějí nám zazpívat... - Domorodá Amerika, jo.
Jdeme na to. Trocha Oklahomy a domorodé Ameriky.
Jo!
- Těší mě. - Ty jo.
- Vítejte v Oklahomě. - Nádhera.
Vítejte v domorodé Americe.
- Jo, přesně. - Děkuju.
Děkuju.
Ráda jsem vás poznala.
To bylo fakt...
- Chtěl jsem vám ukázat Oklahomu. - To mě dojalo.
- Užijte si to tu. Opatrujte se. - Díky za návštěvu.
- Díky za pohoštění. - Jo.
Dobrou noc.
- Dobrej. - Travis Cobb.
Dobrej. To je moje kamarádka Harper.
- Jak je? - Travis.
Těší mě.
Dřív jsem na taková místa chodila,
když jsem byla ještě chlap.
Pak jsem prošla tranzicí a začala jsem se trochu bát...
- Víte, jak to myslím. - Jo.
- Ničeho se nebojte. - Jo, dobře.
- Když vás to baví, přijďte. - Dobře, díky.
- Však víte. - Jo.
- Nedělejte si starosti. - Ne...
- Fakt. - To ráda slyším.
Tohle jsem nečekala. V telce pořád slyším něco hroznýho.
Jste šťastná?
Jsem o 100 % šťastnější. To rozhodně.
Děkuju.
Díky. Těšilo mě.
Jsem trochu v šoku.
A není to kvůli nim. Jsem v šoku sama ze sebe.
Těch lidí se vůbec nebojím.
Jasně.
Bojím se, že se budu nenávidět.
Ty jo.
Říkám si: „Jsi exot. Co tady děláš?“
To se mi pořád honí hlavou. A pak...
Jo, no.
Ty brďo.
- Dobrý? - Jo, jsem v pohodě. Jen...
Já ani... Panebože.
- Jo? - Jo.
Díky, kámo.
Prosinec 2016.
„Některá rána, jako je tohle, se probudím a necítím žádné spojení se světem.
Uvědomuji si, že navázat vztah s jiným mužem nebo ženou znamená,
že musím lhát a schovávat se.
A to je velmi depresivní.
Sním o světě, ve kterém můžu své slabiny všem odhalit,
což mě následně posilní.
Po tomhle toužím.“
Na to jsem se tě chtěl zeptat.
- Jo. - O tom jsme nemluvili.
- Předpokládám, že si někoho chceš najít? - Jo.
- Ano. - A chceš...
Chceš prostě jít ven do baru a někoho sbalit
nebo se nechat sbalit. Něco takovýho?
Jsem monogamní člověk.
- Jo. - A jsem optimistka.
- Jo. - Je mi 61.
Ale ráda bych zase byla ve vztahu.
A podle svých představ by sis ráda našla trans ženu?
Jasně.
- Chlapa? Nebo... - Jasně.
- Jo. - Dobře. Chápu.
Sice to zní otřepaně, můj typ je někdo...
- Je to nový start. - Jo.
Někdo, s kým se můžu ráno probudit, dát si v posteli kafe
a pokecat o filmu, co jsme den předtím viděli.
- To je to hlavní. - To je...
- Jo. - Zní to hrozně otřepaně.
Ale na něco takového čekám
a je mi 61, takže čas běží.
Hranice. „Vítejte v Texasu.“
Jo. „Vítejte v Texasu.“
VÍTEJTE V TEXASU
Udělej mi jednu sexy fotku.
Hezký!
- Na tři. - Jo.
- Texas! - Texas!
Ty jo!
„Dvoukilový steak zdarma.“
To je Big Texan.
Večer tam zajedeme.
Ale musíš ho sníst za hodinu.
- Za hodinu? - Myslím, že to tak bylo.
To zvládneš.
Nevím, jestli bych to zvládl,
ale vím o jistém detektivovi z viktoriánské éry,
kterému by to chutnalo.
Ale ne.
- Ale jo. - A jéje.
Dámy a pánové!
Nejslavnější soukromý detektiv na světě, Sherlock Holmes.
Ricky Bobby!
Ne Ricky Bobby, Sherlock Holmes.
Sbalil jsem si to s nadějí...
- Ano. - ...že tě někde překvapím.
A je to tady.
- Teda! - Zdravíčko, jak se máte?
- Bezvadně, brácho. - Těší mě.
Jak vás mám uvést?
- Sherlock Holmes z Londýna. - Jo.
Se svým hostem Harper Steeleovou.
- Harper Steeleová. - Slečna Harper.
Slečna Harper?
Jo, slečna Harper.
Slečna Harper Steeleová. Jasně.
Máme tu Sherlocka Holmese až z Londýna
se svým hostem, Harper Steeleovou.
Slečnou Harper Steeleovou. Musí do hodiny sníst dvoukilový steak.
Donesete mi pivo?
Jím z nervozity.
I když na mě během života mnohokrát zíralo plno lidí...
Jo.
...tak tohle vyhrává korunu.
TEXAS NENÍ HOLLYWOOD. VYPADNĚTE, BEZVĚRCI.
CO TO KURVA SEDÍ NAPROTI NĚMU
CHCETE ŘÍCT PAN HARPER STEELE?
UVIDÍME, JESTLI SHERLOCK ODHALÍ, ŽE JÍ S CHLAPEM...
PAN ANDREW STEELE
JE PŘESNÝM OPAKEM TEXASU
TEN TRANS TÝPEK V TEXASU MOC NEPOCHODIL
AŤ SI LIBERÁLNÍ FERRELL NASERE
CO JE TO ZA STVOŘENÍ NAPROTI SHERLOCKOVI?
Včerejší večer byl...
Začala jsem se v té místnosti cítit fakt špatně.
Strašně rychle nás obestoupil dav lidí.
Měla jsem pocit,
že jsem jako trans člověk všem na očích.
Kvůli tomu všemu jsem se necítila moc dobře.
Víš?
Nejsmutnější na tom pro mě je...
Mám pocit, že...
Ale ne.
Jako bych tě v tu chvíli zklamal.
- Ne. - Víš?
A...
Říkal jsem si: „Krucinál, musím...
Hlavní je, aby byla Harper v bezpečí.“
Tam jsem to úplně... Mám pocit, že jsem tě... Jo.
Chtěla jsem přečíst pár tweetů,
co jsme dostali od chvíle, co jsme na cestách.
Přečtu ti tenhle, jo?
„Ještěže máme dalšího měniče pohlaví, kterýho můžeme ukázat dětem.
Je to tak trendy a cool, že to dělá i Will Ferrell.“
„Škoda, že se Will Ferrell poprvý ukázal na zápase Pacers s trans ženskou.
Co je to za chlapa?“
Tady mám další dobrej.
„Will Ferrell dnes byl v Iowa City.
On a Ryan Reynolds dělají cestovní dokument podporující práva trans dětí.“
Ryan...
Nevěděl jsem, že Ryan se účastní všeho.
- Tady je jeden o tobě. - Dobře.
- Chceš to slyšet? - Jo.
„Super. Máme v Iowě satanistickýho pedofila od iluminátů.“
A to mám být já?
Jo. Co si o tom myslíš?
Přijde mi to směšný. Emocionálně to ve mně nic nevyvolává.
Nesmíš podceňovat, kolik škody tyhle věci napáchají.
Když jsi trans, tak těchhle sraček slyšíš hodně
a pak ti to vrtá hlavou.
- Ty tweety pak nosím v hlavě. - Jo.
Když na mě a na trans lidi směřují nenávist,
říkají: „Nejsi žena. Nikdy nebudeš ženou.“
A jasně, jsem trans žena. To mi nevadí.
- Ale prostě se tak cítím, víš? - Jo.
A to není nezdravý.
Spíš jsem teď v mnoha ohledech zdravější.
- Jo. - Zachránilo mi to život.
A to si nedělám srandu.
Byla jsi někdy blízko tomu, aby ses...
Vím, že jsi měla hodně černé myšlenky, ale sebevražedné?
Bylo to někdy až tak intenzivní?
- Jo, měla jsem... - Jasně.
Asi před šesti lety
jsem si šla koupit zbraň
a ten prodavač
se mě zeptal:
„Bude to na závodní střelbu, nebo na sebeobranu?“
A já se zasekla, protože o zbraních nic nevím.
- Já taky ne. - Jasně, tak říkám:
„No, možná obojí.
Žiju docela na samotě.“ Snažila jsem se lhát.
Zvedla jsem ji, prohlédla si ji a dostala jsem strach.
- Bože. - Tak jsem odešla.
Řekla jsem, že si to rozmyslím a přijdu jindy.
Až do chvíle, co jsem prošla tranzicí,
jsem u sebe nechtěla mít zbraň.
- Dalo by mi to impuls. - Jo.
Protože byly chvíle, kdy jsem si říkala: „Kéž bych měla tu zbraň.“
Ale po tom, co jsem prošla tranzicí,
jsem chtěla jen dál žít.
- Jen žít. - Žít a pokračovat...
Panebože. Byl to pro mě dar.
- Jsi sama sebou. - Ano.
ALBUQUERQUE NOVÉ MEXIKO
Už teď je to úžasné.
Cítím tak silné propojení mezi Albuquerque a Harper,
protože jsem tu pracoval na MacGruberovi,
když jsme se poprvé dozvěděli o tvé tranzici.
A bylo to tady, na den přesně před rokem.
Do určité míry mám pocit, že jsem se tak měla rozhodnout už před 40 lety,
ale pak bych nepotkala vás.
Nezaměstnali by mě a nedělala bych ve světě komedie.
- Měla bych úplně jiný život. - Jo.
Stalo se mnoho dobrých věcí.
Cítíte to taky? Je to...
- Je to dost vysoko. - Počkejte.
- Co je? - Slyšíte ty psy?
Jo, slyším.
Jo.
Ticho!
Ať ti psi sklapnou!
Ať jsou ti psi sakra zticha!
Celá čtvrť má vašich psů plný zuby!
A teď štěkají další psi!
- Panebože. - Ty jo.
Připijeme si.
Je mi ctí tady být.
Moc si vážím vás a vaší cesty, na kterou jste se vydali.
Jsem na vás strašně hrdý
a mám vás moc rád.
- Díky moc. - Na vás oba.
A na pěkný zbytek cesty.
- Jdeme to bouchnout. - Tak jo.
Jasně.
NOVÉ MEXIKO
Ajaj.
Propánajána!
STŘÍLEJTE Z KULOMETU!
Zavoláme Kristen.
Vůbec jsme od ní neslyšeli.
Po zaznění tónu zanechte vzkaz.
Ahoj Kristen, tady Harper a Will.
Jen se chci zeptat, jak to jde s tou písničkou.
Jestli tě nic nenapadlo, tak nevadí.
A ještě jednou abych zopakoval, co říká Harper, netlačíme na to.
- Žádný stres. - Ale jen...
Zajímalo by nás, jak to vidíš.
Líbí se ti, jak to zatím vypadá?
- Jasně. Jo, díky. - Děkuju.
FLAGSTAFF 20 MINUT PHOENIX 144 MINUT
Hele, Dunkin’ Donuts.
- Ne. - Proč ne?
- Ne. - Jen jednou?
Pak už nemusíme zastavovat. Zastavíme jen jednou.
Tenhle výlet je hroznej.
Ani jednou jsme tam nezastavili.
Chtěl jsem Dunkin’ Donuts.
Pitomej výlet.
Pořád jen mluvíme s trans lidmi.
Neděláme nic zábavnýho.
Co zábavnýho jsme udělali, co?
- O čem to mluvíš? - Jednu zábavnou věc.
Dobře. Vážně? Možná máš jen hlad.
Chtěl jsem Dunkin’ Donuts. Nic víc jsem nechtěl.
Nikdy neděláme to, co chci já.
Mohli byste nás vyfotit?
- Jasně. - Děkuju.
Je tam vidět i Grand Canyon?
- Samozřejmě. - Máte tam i kaňon.
Aha, dobře.
- Odkud jste? - Jsme z New Yorku.
Taky jsem Newyorčanka.
- Taky jsme na cestách. - Jo.
- Harper je po tranzici. - Jo a teď tak nějak...
Probíráme, co to znamená pro naše přátelství.
- Můžu se na něco zeptat? - Určitě. Do toho.
Zajímalo by mě, kdy jste to věděla a jak brzy jste to už chtěla udělat.
Když jsem vyrůstala v Iowě,
něco takového bylo nepředstavitelné.
Takže jsem nemohla...
Myslela jsem, že jsem divná.
To jsem rozhodně věděla.
Ale taky jsem si začala myslet, že ta moje divnost je prostě normální.
Asi před deseti lety se to ve mně začalo víc probouzet.
Pořád jsem s tím bojovala a řešila to s terapeuty a...
- Jo. - Já jsem terapeutka v důchodu.
Aha, dobře.
Na začátku své kariéry jsem měla pacienta,
takže teď to je už před 30 lety.
Přišel a řekl mi:
- „Jsem šťastně ženatý. Miluju svou ženu.“ - Jo.
„Ale když můžu, oblíkám si její oblečení.“
- Jo. - „A nemyslím si, že jsem...
Nevím, co jsem zač.“
- Jo. A jak jste to s ním vyřešila? - Jo.
- Byla jsem vůči tomu velmi uzavřená. - Jasně.
Zdráhala jsem se vkročit do neprobádaných míst.
- Nevěděla jsem o tom. - Jo.
Měla jsem takovou terapeutku, co mě tak trochu zastavila.
Já...
A nemyslím to...
Sama jsem se zastavila tolikrát, že nikoho neobviňuju.
Snažila jsem se ho bez předsudků podporovat.
Ale vím, že jsem nepřímo hodně dávala najevo, že...
- Ale takhle to mám celý život. - „Přece milujete svou ženu a...“
Jo, já vím. Takže...
- „Milujete svou ženu a život.“ - Jo.
- „Proč byste to dělal?“ Jo. - Ano.
- „Operace je obrovská...“ - „Zvládnete to?“ Prostě takové...
Vím, že jsem tomu muži, té osobě, stála v životě v cestě.
- Tady máš svoji modrou židli. - Jo.
Kdybys to pivo měl pojmenovat, jak by se jmenovalo?
- To vím přesně. - Jo.
Cornelius Danderhoff.
Pojmenuješ svoje pivo Cornelius Danderhoff?
- To neměň. - Tak jo.
Tohle je Dolores O’Brienová. Celou ji vypiju.
Ale chci ti něco ukázat.
Pro svého dobrého přítele Cornelia Danderhoffa tu něco mám.
Je to kabátek.
Je to bunda na pití.
Dáš si to na pití...
Ne, vlastně neberu Dolores jako nápoj.
Nevím, jak bereš Cornelia ty.
Ne, Corneliovi se to bude líbit.
Jen to...
Koukej na to.
Vypadáš rozkošně, Dolores.
Tvoje nová bunda mi připomíná tu moji.
Vypadáš rozkošně.
- Cornelius má teda vkus. - Cornelie.
Hádej co.
Mám tu pro tebe překvápko.
- Tobě to teda sekne, Cornelie. - No teda, Cornelie.
Cornelius by měl trochu zhubnout.
- Tak Corneliovi trochu pomoz. - Jo...
- To je švihák. - Podívej...
„Čau. Nechceš někdy zajít na rande?
Ne? To je teda trošku neurvalé.“
„Ty kráso!“
- To zkoušíš poprvý? - Jo.
- Na veřejném místě. - Na veřejném místě.
Prostě to zkoušíš.
Jo.
Chci, aby ses cítila jako doma.
Takže...
Mark Spitz!
Dvojitá bomba!
Můžu fotit?
Bože, to je tak sexy.
Relax s Markem Spitzem.
Tak fajn.
Je to dobrý. Je to sexy. Doufám, že si ji vyvoláš.
Takže plavání ve veřejném bazénu.
Zbožňuju to. Fakt to mám ráda.
- Jo. - Je to super.
Mohly by mi líp padnout plavky,
ale v tom se asi neliším od jiných žen na světě.
Tak to s plavkama chodí.
V perfektně padnoucích plavkách bych se asi cítila o trochu líp.
Podle mě ti sluší.
Děkuju. Věřím ti, že to tak vážně myslíš.
Ironie je, že jsem hrál v tolika věcech bez oblečení,
ve spodním prádle nebo v plavkách,
ale nerad se předvádím.
Jo, to vím.
Ale co se týče komedie, kterou zbožňuješ...
- Udělám pro ni cokoli. - Obětuješ se pro to.
Proto jsem rád, že tu nikdo není.
Nasadil jsem si ty plavky a předtím jsem býval tak nějak komicky z formy.
Ale teď si říkám: „A jéje.“
- Vím, že to myslíš upřímně. - Jo.
Vím, že máš trochu nadváhu na místech, kde bys chtěl být hubenější.
To jo.
Ale ve Washingtonu z tebe byl v obleku švihák.
Na naši krásu.
Na náš skvělý vzhled.
POSLEDNÍ ZASTÁVKA PŘED VEGAS
- Co tam chceš dělat? - Nemusím ho.
- Gamblingu neholduješ. - Ne.
Co kdybys mě vzal na luxusní večeři?
Ve Vegas jsou pětihvězdičkové restaurace.
No jasně, i když jsi zatím za nic nezaplatila.
- Jo. - Tomu se nebráním.
- Dobře. - Hezky se oblečeme.
Sherlocka tentokrát nechám doma.
Tak fajn.
Možná je to příležitost na trošku normálnější zážitek.
Měla bych z toho dobrý pocit,
protože bych byla v jiném prostředí, ve kterém jsem ještě nebyla.
Dáme si večer ve městě.
CHARITATIVNÍ OBCHOD
Díky, kámo.
- Zvládneš to tam? - Jo. Budu v pohodě.
Podívám se po obchodě a doufejme,
že tam na dnešní večer najdu něco dobrýho.
Tak zatím.
- Zatím čau. - Čau.
KOSTÝMY A DIVADELNÍ POTŘEBY
Dobrý den.
- Jdu s kamarádkou na večeři. - Dobře.
Ale potřebuju převlek.
Potřebuju realistickou...
Nechci, aby mě lidi poznávali.
- Chcete změnit... - Jsem Will Ferrell.
- Jo. - Moc mě těší.
Takže tak.
Prostě dneska chceme jít na večeři bez celebrity.
- Jasně, chápu. - Jo.
Asi bych si nevybíral žádné světlejší barvy,
ať nepřitahujete pozornost.
- Jasně. - Zkuste si vybrat něco přirozenějšího.
DÁMY
Takhle vypadám jako někdo, kdo ve Vegas nežije, ale je na návštěvě.
To vypadá zajímavě.
- Ty velikosti jsou šílený, co? - Jo.
- Zkusím je. - Jsou pěkný.
- Pěkný, že? Děkuju. - Jsou.
To se mi líbí. Takhle to vypadá líp.
Wille?
Williame.
Panebože.
Co to má bejt?
Panebože.
Nejsem Will. Jsem David Abernathy.
Davide Abernathy, máme na dnešek rezervaci?
Máme.
Děkuji.
- Posaď se sem. - Dobře.
Tak.
Děkuju.
- Dobrý večer, madam a pane. - Dobrej.
- Vítejte v SW Steakhousu. - Díky.
Návštěvy si ceníme.
- Díky. - Díky. Jsem David a to je Harper.
Já jsem John.
- Těší mě, Johne. - Těší mě.
- Jsem David Abernathy. - David...
- David Abernathy. - David Abernathy.
Dělal jsem manažera Bette Midlerové a skupině Air Supply.
- Jsme poctěni. - Moment.
- Myslím, že si dáme dvakrát Montague. - Montague.
Skvělá volba. Jdu pro ně. Je to velmi oblíbený drink.
Tak na...
- Na náš malý experiment. - Jo.
Nevím, jestli to funguje. Netuším.
Taky netuším, ale...
Celý tenhle výlet se snažíš odpoutat pozornost ode mě.
Jo.
Takhle život skutečné trans osoby nefunguje.
Ale dneska v charitativním obchodě
jsem se cítila mnohem příjemněji a to je určitě z části díky našemu výletu.
- Jo. - Určitě.
- Prostě... - Další koktejl?
Jo, dal bych si sklenku Cabernetu.
Díky, Johne.
Je to pro mě obtížné téma.
Čím lepší mám make-up,
tím víc mi někdy vadí moje tvář.
Ale vždyť vypadáš...
Vypadáš skvěle.
Ale určitě cítím, jak si pomalu zvykám na to,
kým jsem.
Jasně.
A čím víc se „zkrášlím“,
tím víc vidím svoje nedostatky.
Vím, co myslíš. Máš pocit, že pro to děláš maximum...
Jasně. A nemám pocit, že...
Hodně si kvůli tomu uvědomuji, jak moc mám bohužel mužnou tvář.
Takže se podívám do zrcadla a najednou to mám víc na očích.
Jo.
A teď si říkám, že mě čeká ještě hodně úsilí.
Po tom, co jsem s tebou strávil dva týdny, to beru tak...
Prostě to beru tak,
že jsem s Harper.
Zapomínám to...
- Mrtvé jméno? - Mrtvé jméno.
Prostě je teď kompletně...
nahrazené a tak to prostě je.
No...
Cítíš se poctěná, že sedíš naproti někomu, kdo vypadá takhle?
Mám velké štěstí, že sedím u jednoho stolu s bývalým manažerem Bette Midlerové.
- Bývalým. - Jo.
- Myslíš, že John... Už jde. - Dobře.
Myslíš, že mě John poznal?
- Cabernet z Nickel & Nickel. - Díky, Johne.
S radostí.
John něco tuší.
- Buď upřímný. - John něco větří.
Jo, John...
Představ si někoho, kdo jede na výlet s kamarádkou
a je pro každou blbost.
Přestaň.
A sám chce udělat vyloženě jednu věc.
- Jen jednu zábavnou věc. - Udělali jsme toho tolik.
Jedna zábavná věc, o které snil
a o které si psal do deníku.
Neříkal jsi, že sis psal o Dunkin’ Donuts.
To teda psal.
„Milý deníčku...“
Dnešek je na to perfektní.
„...objevil jsem něco jménem...“
„Něco, co mi změnilo život. Jmenuje se to Dunkin’ Donuts.
Každá kobliha je moje kamarádka.“
- Ne. - „Konečně jsem našel místo, kam patřím.“
Tohle je teda dlouhá cesta.
- V pohodě? Mám vzít tu druhou? - Vezmeš to všechno?
Mám v deníku pár pasáží,
které podle mě promlouvají k tomuto místu.
27. 11. 2015.
„Čeká mě další období svátků plné nejistoty.
Sebevražedné myšlenky, lítost,
šílené sny o bezpečném životě v malém domku skrytém daleko od zbytku světa,
kde můžu v klidu tvořit a žít.
Sním o tom, že si pořídím byt v Mojave v Kalifornii.
Chci se tam přestěhovat.
Nemůžu na to přestat myslet.“
TRONA KALIFORNIE
„V prosinci jsem našla dům v Troně v Kalifornii.
Stál deset tisíc dolarů a já ním byla úplně posedlá.
Poslala jsem nabídku
a teď to vypadá, že ho budu vlastnit.
Bude to můj prostor, kde se budu oblékat a existovat jako žena.
Nikdo kolem mě nebude.“
Jak dlouho už to vlastníš?
Koupila jsem ho asi před šesti nebo sedmi lety.
Panebože.
Jo.
Jen jsem hledala...
místo, kam bych mohla...
utéct před lidmi a...
Něco se mi na něm líbilo.
Protože bylo tak daleko od všeho ostatního?
Jo, bylo schované v zanedbaném městečku a...
Jo.
Měla jsem pocit...
že se sem hodím.
Protože...
Však víš.
Já jen...
Tolik jsem se nenáviděla.
Do hajzlu.
Připadala jsem si jako monstrum.
- Nenáviděla jsem to. - To nic.
Jo, je to v pořádku.
- Je to dobrý. - Jo.
Tak trochu se mi zalíbil...
Byl to moderní dům z poloviny století a já jsem se tu vyřádila.
Ukážu ti to uvnitř a uvidíš, jak je to zdemolovaný.
Nechci s tím mít nic společného.
Zrovna jsem se chtěl zeptat, co plánuješ teď?
Dát to někomu?
Vím, že je to...
Chtěla jsem tu být žena. Nic víc.
- Chtěla... - Jo.
To byl můj plán. Stejně to taky nefungovalo,
protože jsem se bála i lidí v okolí,
takže jsem jen zatáhla závěsy a chodila tu po domě.
Byl to bezpečný prostor.
- Oblékala ses tu někdy jako...? - Jo. Tohle bylo...
Pracovala jsem tu v ženském oblečení,
které jsem si přivezla,
a jen tak jsem tu v ženském oblečení v noci posedávala.
Líbilo se mi to.
Ale tohle prostě nikam nevede. Takhle se to nedá dělat.
Nejde se schovávat.
Vrátí se ti to a je to prostě hloupý.
Už se nechci bát lidí.
To je smutný a strašný.
Jo, můžu existovat ve světě.
- Chápeš, že? - Jo.
A taky...
Už ti nemusím lhát. Víš, jak to myslím?
- Jasně. - „Máš bláznivej dům.“
- „Je to můj malý projekt.“ - Jo.
Byla v tom lež a to se mi nelíbí.
Nerada lžu svým přátelům.
- A tady tě mám. - Já vím.
Jeden z mých dobrých přátel a já ti prostě lhala...
A nechci...
Není tak strašný, že jsem hledala bezpečí,
protože jsem se bála, jak lidi budou reagovat.
Ale teď už to tak nechci dělat.
Mám pár tajemství, o kterých ti neřeknu.
Znám prodejny desek, o kterých se nikdy nedozvíš.
Dostanu to z tebe.
To se ti nepodaří. Je to tajný a...
Jednou jsem ti něco doma ukradla.
Já vím co.
Seš dobrej kamarád.
Půjdeme pouštět rachejtle?
Ty brďo!
- Pecka. - Dej mi zapalovač.
- Dám to sem. - Dobře.
Tak.
Na mě ne!
Ty jo!
Jo!
Ježíši!
Aligátoří dělo!
16. DEN
Co je?
- Je to náš poslední den. - Jo.
- Co tam vidíš? - Co je tam napsaný?
Tamhle? Dunkin’ Donuts.
Jestli nepůjdeme na Dunkin’ Donuts, tak tenhle výlet stál za houby.
- Děláš si srandu? Ježíši. - Celej výlet je nanic.
Tak. Chtěla jsi upřímnost.
Tak fajn.
Jdeme na to.
- Hádej co. - Počkej.
- Ano. - Vážně?
Ano.
Vítejte v Dunkin’. Co si dáte?
Co máte radši? Klasické koblihy, nebo minikoblížky?
- Máte jablečné smaženky? - Jasně!
Objednej si něco!
Potřebuju víc času.
- Ne! - Ne!
Tak jeden klasickej s polevou.
- Seš už kurva spokojenej? - Jo.
- Zastavím, ať se můžeš najíst. - Panebože.
- Hele, víš co? - No?
Jsou hezky studený.
- Skvělý. - Pět tisíc kilometrů.
Výborný.
Tak co na výlet říkáš teď?
Je to ten nejlepší výlet, co jsem kdy zažil.
Byl to skvělej výlet.
Harper!
- Panebože! - Ráda tě vidím.
Já tebe taky!
Co je pro vás ta nejlepší část výletu, Harper a Wille?
Zažili jsme skvělý... Zažili jsme hodně.
Dozvěděla ses něco o Willovi, co jsi předtím nevěděla?
Anebo ty o Harper, Wille?
Já jsem vůbec netušil,
jak moc zoufalá Harper celá ta léta byla.
- Byla... - Jo.
A fakt dobře to před všemi schovávala.
Co jsem se o Willovi dozvěděla...
Jsme přátelé už 27 let.
Ale...
No, chci říct...
Fakt mě má rád. Víš, jak to myslím?
Byl u toho, když jsem se hroutila.
A já jsem viděla, jak se ten pařez taky sesypal.
Nevím, prostě...
Tolik mu na tom záleželo.
Staral se o to, abych se cítila dobře a...
Jo.
Přišlo mi to moc milé.
Jo.
To je úžasné.
- Jakou barvu sis vybral, Wille? - Zelenou.
Je to barva mé domoviny.
Smaragdového ostrova.
- Nádhera. - To je na Den svatého Patrika super.
Bože, co řekneme?
Nechceme rozhodit její umělecký proces.
Hovor byl přesměrován na...
Bože!
Po zaznění tónu zanechte vzkaz.
Ahoj, Kristen.
Tady Will a Harper a...
Už jsme oficiálně přejeli skoro celou zemi.
Zajdeme si tady na pláž.
- Jen se připomínáme. - Jo.
Kdybys nám něco poslala
během dalších dvou až osmi minut, tak by to bylo super.
- Podívej. Tamhle. - Jo!
- Oceán. - Nádhera.
- Je to skvělý pocit, co? - Jo.
Byla to dlouhá cesta.
- To teda. - Že?
- Ty jo. - Paráda.
Ty židle jsme si postavili na dost úžasných míst.
- Jo. - U Grand Canyonu.
- Jo. - U řeky Mississippi.
U mocné Mississippi.
Na parkovišti u Walmartu.
- Nikdy na to nezapomenu. - Jo.
Na tenhle výlet nikdy nezapomeneme.
Protože ať už to bude za týden, nebo za šest měsíců...
Jo.
- ...ta radost... - Jo.
...ta radost, kterou ucítím, až tě zase uvidím...
Vždycky jsem z toho měla radost, ale teď jsem svého kamaráda Willa fakt poznala.
- Pořád... - Jo.
Určitě mě zítra napadne něco, na co jsem se tě chtěl zeptat.
Mě zase napadne plno věcí, co jsem ti chtěla říct.
- Ale... - Máme čas.
- Máme čas a... - Jo.
Mám pro tebe malý dárek.
- Vážně? - Jo.
Protože jeden z...
Dost jsme se bavili o kráse.
Jo.
- A o tom, jak přijmout... - Jo.
...to, jak...
Ať už je to make-up, nebo ty správné šaty,
měla by ses cítit krásná jako žena.
Takže jsem přišel na to,
co ti chci dát na konci naší cesty.
Diamantové náušnice.
- Diamantové náušnice? To jako fakt? - Jo.
Panebože.
Takže...
Je to...
Je to památka na naši cestu, ale taky připomínka, že je v pořádku
cítit se krásná a dělat pro sebe hezký věci.
Páni.
Nevím, co...
Bože.
Je to tak úžasný.
Fakt je to od tebe sladký.
Moc.
Je to fakt výjimečný.
Jdu do vody.
Ty jo!
Hele, je to dobrý!
Dolores.
Cornelie.
Tak co bude dál?
Já osobně...
se zítra vracím zase zpátky.
Musím se vrátit do New Yorku, takže tam pojedu autem.
Co máš v plánu ty?
Naprosto nic. Mám prázdnej kalendář.
- Chceš se vrátit se mnou? - Jo, pojedeme zpátky.
- Vezmeme to jinudy. - Jo, jiná trasa.
- Mám plno nápadů. - Jo.
- Zastavíme na super místech. - Už se těším.
Ahoj, tady Kristen. Asi jsem...
Asi tu písničku mám hotovou.
Panebože, snad se vám bude líbit.
Tady je.
Harper s Willem na západ jedou.
V autě sedí dva kamarádi
a taky hezký nový dudy.
Chtějí projet Ameriku,
co je potká, to netuší.
Cestou se překvapit nechají,
ale nakonec jim připomene,
že ti praví kamarádi
tě nikdy neopustí.
Od pobřeží k pobřeží,
pět tisíc kilometrů lidi sblíží.
Dokázali i Lewis a Clark
tolik emocí prozkoumat?
Je to mnohem neprobádanější,
takže tihle dva jsou nejstatečnější.
Harper s Willem na západ míří.
Jako Thelma a Louise,
ale s úmrtností mnohem menší.
Na cestu napříč Amerikou
holka s klukem vyráží.
Cestou se překvapit nechají,
ale nakonec jim připomene,
že ti praví kamarádi
tě nikdy neopustí.
Cestu si najdou,
i když nevědí, co zrovna říct.
Znají se už dlouhá léta
a teď míří k poznání sebe sama.
Kouzelná žena
po boku se svým dospělým skřítkem.
A tohle je ta jazzová část.
V autě už asi místo nezbývá,
jinak bych určitě byla pozvaná.
Ale splním svůj slib přece,
tahle píseň je od srdce.
Harper a Will na západ jedou,
za zlatem se neženou.
Tahle cesta větší bohatství přinese.
Uvidí kus Ameriky,
následují srdce své.
Cestou se překvapit nechají,
ale nakonec jim připomene,
že ti praví kamarádi...
Že ti praví kamarádi
tě nikdy neopustí.
Tě nikdy neopustí.
- Zařaď se do pravýho pruhu. - V jakým jsem pruhu?
- Jela jsi v... - Díky moc.
Překlad titulků: Jan Kavalec