Downloaded from YTS.MX
Щойно будеш готовий, Вілле.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Гаразд, заходжу в кімнату
і сідаю так, як часом роблять на початку документалки,
коли знімають перебивки,
але людина...
герой не знає, що кадри використають.
Усе природно.
Привіт усім. Я Вілл Феррелл.
Один з найкращих акторів світу.
Давним-давно, коли я знімався в Saturday Night Live...
Вілл Феррелл.
У мене тут небагато друзів. Я серйозно.
...я зустрів хлопця на ім'я Ендрю Стіл.
Його взяли сценаристом того тижня, коли взяли й мене.
Привіт, я Роберт Ґуле.
Він написав для мене купу скетчів.
Саддам слухає.
І зрештою він став головним сценаристом SNL.
Поклади вже нарешті ті роги.
Ендрю народився і виріс в Айові.
Джинси 501,
паскудне пиво,
любитель їздити автостопом.
Три дні.
Без сну.
Загалом, симпатичний буркотун
із дуже дивним творчим почуттям гумору.
Ми багато років працювали в Saturday Night Live,
і він не раз згадував,
що хоче знятися в шоу для підлітків.
Ти усвідомлюєш небезпеки діабетичного кетоацидозу?
Ми багато жартували.
Багато пили.
І якщо ви колись питали себе,
що там робить Вілл Феррелл,
дуже ймовірно, що причетний Ендрю Стіл.
Чому я знімався у фільмі для «Лайфтайм Ті-Ві»?
Працюватиме Сара. Я сидітиму з дітьми.
Чому я знявся в іспаномовному фільмі?
Влаштуймо перегони до будинку!
Навіщо я знявся в цілій купі реклами паскудного пива?
Поки все це відбувалося, ми обидва одружилися,
стали батьками,
і з роками
він став моїм найближчим другом.
Коли почалася пандемія, ми довго не бачилися.
І якось, під час зйомок у Бостоні,
я отримав листа від Ендрю.
«Привіт, Вілле.
Ти маєш дещо знати.
Моя молодість минула,
і хоч така заява може здатися безглуздою і комічною,
відтепер я житиму як жінка».
«Останні десять років я намагалася зрозуміти, що відбувається.
Не раз пробувала позбутися цього упродовж життя.
Я більше не боротимуся.
Малою я думала, що всі хлопці відчувають те, що я.
Потім думала, що я просто потвора.
Я роками це відкидала, і зрештою опинилася у психотерапевта.
Вражає, як розум і тіло
повстають проти неприродної, зневіреної істоти, якою ти стаєш.
Не думаю, що те, що я трансжінка, сильно змінить мій характер.
Замість мудака я буду стервом.
Я стала значно щасливішою».
«Хотілося б сказати, що попереду світле, безтурботне майбутнє,
сповнене сміливості та впевненості, але це не так.
Мене переповнюють сумніви і страх,
як коміка, яким я була все життя».
«У мене не вийде все й одразу.
Це буде дуже повільний, незручний, лячний і радісний процес.
Загалом я сподіваюся, що не втрачу дорогих мені людей.
Дякую. Ім'я буде згодом».
Надіслати листа було дуже важко.
Я переписувала його знову і знову,
намагаючись сказати те, що я хотіла сказати.
Це ж... нічого собі!
Це... здуріти можна.
Головне питання в разі камінг-ауту: «Чи мене любитимуть?»
Я знаю транслюдей, яких перестали любити після камінг-ауту.
Я не сумніваюся, що Вілл — мій друг,
але я більше не Ендрю Стіл.
Гаразд, і що далі?
ВІЛЛ І ГАРПЕР
СТААТСБУРҐ НЬЮ-ЙОРК
ЕНДРЮ СТІЛ
CASA DE MI PADRE ВІЛЛ ФЕРРЕЛЛ
Коли я відправила листа Віллу,
він досить швидко відповів, що підтримує мене.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС КАЛІФОРНІЯ
Я написав їй повідомлення, що люблю її і підтримую,
і ми сконтактуємося, щойно буде змога.
Джекпот!
Але... у мене було багато запитань.
І в мене багато запитань до Вілла.
Що для нього означає бути транслюдиною? Він сприймає мене як жінку?
Він знає якихось транслюдей, окрім мене?
Чому ім'я Гарпер?
Як довго вона так почувалася?
Що змусило її так довго це приховувати?
Йому цікаво дізнатися про гормони, операції та епіляцію?
Він хоче спитати мене те, що не прийнято питати транслюдей?
Вона досі любить паскудне пиво?
Чому пиво «Нетті Лайт» паскудне?
Чи вона тепер п'є вино?
Це смачне пиво. Це, бляха, найкраще пиво.
Як мені з нею поводитися? Вона хоче, щоб усе змінилося?
У мене з'явиться нова подруга?
Алло.
Він мені подзвонив.
У нього виникла ідея.
Він знав, що я об'їздила країну,
майже як водій вантажівки.
За кермом, автостопом. Я побувала всюди. Я таке обожнюю.
Мені вдалося.
Але не знаю, чи зараз такі мандри для мене.
Після камінг-ауту і переходу вона не раз нарікала:
«Я не знаю, чи зможу побувати в тих самих місцях як Гарпер».
І в мене виникла ідея.
Я такий: «Гарпер, як щодо мандрівки
тими ж місцями в новій версії тебе?
А заразом з'ясуємо, що все це означає для нас».
Коли я мандрувала як чоловік,
я брала три футболки,
три пари білизни
і пару джинсів.
Так, це буде важко. А взуття — це найскладніше.
Боже мій.
Валізу можна розширити з усіх боків,
і я її розширю.
Гаразд.
Я взяв кілька пар взуття, бо це все, що потрібно.
У мене є куртка «Діргантер»,
яку я навряд чи вдягну.
Костюм Шерлока Голмса. Гадаю, варто взяти.
Боюся, не влізе.
Халепа.
Доведеться викласти саксофон.
У поїздку треба брати стільці. Потрібні стільці, холодильник.
Бо хтозна, коли зупинишся,
щоб випити холодного пива «Нетті Лайт»,
чи що там п'є Вілл.
Якесь крафтове пиво.
Мабуть, на смак як апельсин.
БОБ ҐУЛЕ
Гарпер.
Здоров.
Я застряг у Далласі.
Нас завернули,
бо в кабіні проблеми з тиском.
Я безупинно тиснув кнопку виклику.
- Питав: «Потрібна допомога?» - Так. Авжеж.
Мені казали: «Пане, будь ласка».
- Ти... -«Заспокойтеся».
Я: «Самі заспокойтеся».
Тож ми... Нас висадили.
Ти ж мене підбереш?
- Я підберу тебе в місті. - Гаразд.
- Побачимося в Нью-Йорку. - Гаразд. Бувай.
Ми 16 днів будемо в дорозі.
Я впевнена, що буде багато запитань, але... дивно це якось.
Ми добрі друзі.
Та чи це справді так? Дивно таке казати.
Я завжди була Гарпер Стіл. Вілл завжди дружив із Гарпер Стіл.
Але він дружив ще й з тією персоною,
яка мені не дуже подобається і не потрібна.
Гарпер, я вже лечу.
Усі системи в нормі.
Багато хто з нас не знає, як поводитися в такій ситуації.
У сенсі нашої дружби і наших стосунків
це незвідані води.
Побачимося. Бувай.
Не знаю, чому він обрав таке дивне місце.
Може, це вибрик знаменитості. Він не любить бути на виду.
Якого хріна? Боже мій.
Так.
Ти приїхала.
- Дякую, що підбираєш мене. - Що це?
Так. «Ван Кортлендт».
- Це... - Пам'ятаєш?
- Привіт, друже. - Як ти?
Пам'ятаю.
- Пам'ятаєш наші... - Так, ми двічі грали тут у гольф.
У мене досі є картка.
Дозвіл на гольф у Нью-Йорку.
- Хочеш зіграти? - Зіграймо.
Гаразд. Господи.
- До речі, маєш гарний вигляд. - Дякую.
Гарне пальто.
Я досвідчений пакувальник.
- Це... - Ось так.
Так, ні. Хай так буде.
Не можу дочекатися.
Як машина?
До дупи.
Гівняна машина.
- Килимки з ворсом. - Так зручно.
- Розкішно. - Так. Розкішно. Поїхали.
Гаразд, їдьмо.
ДЕНЬ 1
НЬЮ-ЙОРК
Ми могли б поїхати з міста, але я хочу поснідати з дітьми,
а тоді вже рушимо.
КЛАСИЧНА ЇДАЛЬНЯ ДЖО
Залюбки зустрінуся з твоїми дітьми, давненько я їх не бачив.
Привіт!
- Вітаю! - Привіт.
- Так. - Доброго ранку.
Доброго ранку.
- Як справи, друже? - Радий бачити.
Еммо, коли ми бачилися востаннє?
Я бачила тебе в SNL десь три чи чотири...
- До пандемії. - Ми познайомилися раніше.
- Ви були такі маленькі. - Так.
Якось ти принесла крихітний саксофон.
- Справді? - Так.
І почала грати, типу...
Ми граємо в сімейному гурті
- Справді? - І тоді...
- Я не знала, що ти вмієш грати. - А потім я почав грати.
А ви витріщилися на нас: «Це не смішно, і граєте ви погано».
Отакої. У нас дилема.
Гаразд.
Є грецький омлет і афінський омлет.
Це...
- Вітаю. Готові замовити? - Вітаю.
- Так. - Що вам принести?
- Гаразд. - У вас є дза... дзадзикі?
Авжеж.
- Це грецьке кафе. - Тоді дзадзикі на всіх.
- Ні... - Ні, не на всіх.
- Дякую. Дуже дякую. - Дякую.
Що...
Хочу дещо уточнити.
Гарпер досі... досі тато?
Гарпер — тато, татко.
- Татко. - Татко.
Але займенник — вона.
- Вона, так. - Так.
Гарпер — тато, бо вона сказала, що вона тато. Типу...
Як ти повідомила новину? Ви всі зустрілися?
- Ні. - Ні, електронкою. Як тобі.
Я були в «Попеєс», вибирали печиво.
- Так. - І я такі: «От бляха».
- Бляха. -«Треба зупинитися».
Коли батьки розлучилися, ми вже дещо підозрювали.
Гарпер писала щось про жіночий одяг.
Вона носила жіночий одяг. Ну гаразд.
А потім ми почули: «Мої займенники — вона/її».
- Так. - Для мене це сталося поступово.
Це не було шоком.
Загалом
ви сприйняли це спокійно. Чи було...
- Це було легко прийняти. - Так.
Але для мене,
здається, якоїсь миті...
Мій тато був моїм єдиним втіленням чоловіка,
і я в дивний спосіб це обожнювали.
Це все ще мій тато, але, що стосується мене,
я втратили лише цей образ чоловіка,
проте він не конче потрібен.
Їжу принесли!
- Клас. - Вам сподобається.
А як інакше?
- Дза-дза-дза-дза... - Так. Беріть кожен своє.
- Дза-дза-дза... Так... - Дзадзикі!
Ви знаєте про наші плани?
- Так. - Гаразд.
Ви хвилюєтеся за мене через цю мандрівку?
Я більше хвилююся через твій психологічний стан.
Я переживаю за фізичну безпеку.
- Так. - Типу...
Те, що тобі до вподоби, мене іноді лякає. Бувати хтозна-де.
- Так. - Особливо...
Власне, я вчуся трохи більше боятися такого.
Після переходу лячнувато.
Скажу чесно. Часом я думаю: «Навіщо все це?»
І спершу я не хотіла їхати.
А тоді почала міркувати,
що камінг-аут дався мені нелегко,
і, може, це й дурість,
але я подумала, що ця подорож допоможе мені ще більше відкритися.
- Так. - Я...
Полегшає, якщо я скажу, що займаюся джиу-джитсу?
- Так. - Двічі на місяць.
Можеш продемонструвати чи надіслати відео? Бо я не уявляю,
але хотіла б... подивитися.
Зазвичай я не тренуюся на повний шлунок.
- Гаразд. - Так.
Гаразд. Ну...
Так.
Нам уже час їхати, але я... Завтра зідзвонимося.
- Так, звісно. - Гаразд.
- Люблю тебе. - Люблю тебе. Бувай.
- Я теж тебе люблю. - Гей.
- Я люблю тебе. - Люблю.
- До речі, я просто... Для протоколу... - Так, для протоколу.
Я дуже радий, що ми мандруємо разом.
- Добре. Так. - Так.
- Можна запитання? - Звісно.
Шоу Saturday Night Live.
- Так. - Скажи?
Там, де все почалося, де ми зустрілися.
- Ти навідувалася... - Ні.
Отакої!
До речі, коли побачимо Лорна, обіймемо його і довго не відпускатимемо.
Сам так роби.
- Ти теж можеш. - Ну, гаразд.
ЕН-БІ-СІ СТУДІОС
-«Ен-Бі-Сі Студіос». Ми приїхали. - Ти тільки поглянь.
Божечки.
Заходь, якщо наважишся.
Дзинь!
- Поглянь на це свіже обличчя. - Красивий юнак...
Що ж з ним сталося?
Один із чудових витворів Гарпер Стіл. «Ой, я обісрався».
От чорт.
Обіймемося. Так.
Так.
- Групові обійми. - Добре.
Мій кабінет був там, у мене були вікна.
І всі дівчата, Мая та Емі,
були тут.
Так, ця кімната навівала жах.
Хоча, якщо ти був тут між репетиціями і ефіром, як сценарист,
це насправді означало, що твій сценарій затвердили, тож...
- Так. - Це було добре.
Я Вілл Феррелл,
і я продемонструю голос «Чикаго Кабс», пана Гаррі Кері.
У перший тиждень ми спустилися вниз пообідати.
І щось у нас двох було.
- Ми були на одній хвилі. - Так.
У дуже різний спосіб.
Я пам'ятаю, що намагався з усіма познайомитися.
Була групка людей, вони дивилися на мене і думали:
«Що він робить? Він не смішний».
Вони вважали Вілла Феррелла невдахою.
Але, знаєте, я...
я знав, що Вілл не невдаха.
Ти була моєю заступницею:
«Ні, не списуйте його. Він дуже кумедний».
Наше останнє читання.
Багато їжі, багато сценаріїв.
Ми часто зустрічалися за дивних обставин.
Усю мою письменницьку кар'єру, усе моє творче життя
я грала персонажа на ім'я Ендрю. Принаймні я так про це думаю.
Тому зізнатися друзям було особливо важко.
І я не впевнена, чи вони сприймають мене як Гарпер.
Вони можуть думати, що я досі Ендрю, просто тепер ношу сукні.
Тіно! Боже мій. Дякую.
- Рада тебе бачити! - Боже.
- Привіт. - Привіт!
Дякую вам усім, що прийшли.
Це велика підтримка для мене. Я...
Після мого камінг-ауту ви всі відповіли. Всі...
Тім був негативно налаштований. Але...
Я подумав, що вона жартує.
- Люблю його. -«Вона жартує. Це не насправді».
Я надішлю їй найбільш расистські, сексистські жарти,
побачимо, що вона скаже.
- Будьмо. - Так.
- За Гарпер! - Дякую!
Дякую.
То ви мандруєте. Як довго ви подорожуватимете і куди?
Ми поїдемо до округу Колумбія,
а потім заїдемо в Індіанаполіс.
- Підемо на гру «Пейсерс». - Клас.
Потім вирушимо в Айова-Сіті,
де я виросла.
У тебе там сім'я?
Сестра. Відвідаємо мій старий дім.
А потім...
Може, Оклагома?
- Сходимо на місцеві автоперегони. - Круто.
Чого ви найбільше очікуєте від цієї подорожі?
Річ ось у чому.
Вілл запропонував цю ідею,
знаючи, що мій перехід може вплинути
на мої подорожі країною, і це правда.
- Це правда. - Авжеж.
- Я боюся. Мені лячно. - Звісно.
Вілл знає, що я люблю гівняні бари,
стоянки для фур. Мені подобаються найгірші місця.
Так!
Кілька тижнів тому я ішла провулком
і думала: «Ні, мені це не подобається».
- Так. - Це вже небезпечно.
- Так. - А коли було безпечно ходити провулками?
Тебе ніхто не питав про твій список улюблених місць.
Якщо хтось ходить туди, де бувала ти,
ніхто не казав: «От би нам список.
У яких закутках найкращі звалища меблів?»
У мене є такий список.
З тобою буде Вілл.
Я нарколептик і нікудишній водій.
ДЕНЬ 2
Як почуваєшся?
- Добре. - Гаразд.
Вороття немає, тому...
Гаразд. Божечки.
ФІЛАДЕЛЬФІЯ НЬЮ-ДЖЕРСІ
- Отже, запитання. - Гаразд.
Добре.
- Мені цікаво, як ти обирала собі ім'я. - Так.
Мого тата звати Ендрю.
- Я була Ендрю. - Так.
І... спершу я хотіла, щоб усім було простіше.
Розумієш? Типу...
Я така: «Нічого дивного.
- Я лише...» -«Нема на що дивитися».
«Нічого такого. Просто Енджі замість Ендрю.
- Друзі...» Усе просто. - Так.
А потім я їхала на першу процедуру електролізу,
промовляла ім'я подумки,
і воно звучало, наче мокрий картон.
- Так. - Воно звучало якось... неправильно.
Я почала уявляти інші імена.
Я думала обрати щось типу Шандельєр.
А потім: «Гарпер. Тобі ж подобається Гарпер».
Моя мама вчилася з Гарпер Лі,
людиною, жінкою, яка написала «Вбити пересмішника».
- Так. - Я вимовила ім'я, і по тілу потекло тепло.
- Та ти що! - І я...
- Ти відреагувала інтуїтивно. - Так. Я промовила ім'я вголос.
Я казала вголос: «Гарпер».
І я подумала: «Це воно. Вирішено».
- Боже. - Ось і все.
Якби тобі довелося змінити ім'я, що б ти зробив?
Я ненавидів своє ім'я в дитинстві.
Моє справжнє ім'я — Джон Вільям.
- Але батьки називали мене Віллом. - Так.
Пам'ятаю, у першому класі
було шестеро чи семеро дітей, яких звали Майк або Стів.
І я думав: «Чому я не можу бути Майком?»
- Чи Стівом. -«Чи Стівом».
- Це були круті імена. -«Чому в мене таке дивне ім'я?»
- І мужні. Так. Я б... - Стів.
«Як ти, Стіве?»
- Так. - І Майк.
ВАШИНГТОН, ОКРУГ КОЛУМБІЯ
Хочу подякувати тобі,
що дозволила нам відвідати столицю країни.
Одне з моїх улюблених міст.
- Я не в захваті від округу. - Не любиш американську історію?
Чорт. Та ну тебе.
- Як на мене, округ Колумбія нудний. - Ми це змінимо.
Я хочу тобі показати щось дуже особливе.
Добре.
Ось тут.
- Парковка? - Віддзеркалювальна водойма.
- Тут немає води. - Є трохи.
Там унизу.
Чарівно, правда?
Я нервуюся.
Так, я теж.
Ми ж зараз можемо зустрітися з президентом Джо Байденом.
- Як ми туди потрапимо? - Завдяки цьому.
- Твоя візитка. - Так.
Президент там? Ми хочемо привітатися з президентом.
Агов! Джо!
Ні, його там немає.
Багато років я мандрувала країною в сукні,
та ніхто цього не бачив.
Коли треба було заправитися,
я, згораючи від сорому, швидко і потай...
ВБИРАЛЬНІ
...натягала на себе комбінезон.
- Щоб бути схожою на чоловіка... - Так.
Я возила із собою одяг на екстрений випадок.
Я боялася, що мене зупинить коп за перевищення швидкості,
а я вдягнена як жінка...
- Це було жахливо. - Так.
Тепер, виходячи у світ як я,
без жодного шансу знову вдати Ендрю,
я побачу країну, яку люблю як я, чого я ніколи не робила.
Якщо ти не проти, я перегляну старі щоденники.
Добре.
Ого, скільки щоденників.
Коли ти почала їх вести?
Коли відчула, що моє життя розвалюється.
А це «Щоденник номер один».
Називається «Несказанне та інші приватні речі».
Чому ти не писала від руки?
Мені просто треба було все занотувати.
А в мене поганий почерк. І помилки.
- Пунктуація. - Так, різні помилки.
Потік свідомості, так.
Це про мою психотерапевтку.
«Моя психотерапевтка спростувала думку,
що я жінка, а не чоловік».
- Ого. -«Вона не вірить.
Сказала, що я живу фантазією».
Отакої.
«Дивні відчуття болю і страху, які я їй описала,
коли я вдягнена в чоловічий одяг, для неї не мали сенсу.
Вона хотіла, щоб я описала їй почуття, а я не могла.
Вона думала, що перевдягання в жінку —
це такий собі вияв непокори й злості.
У неї є теорія.
Я, з іншого боку, втрачаю віру в теорії».
- Це було сім років тому. - Ого.
БІЧ-ҐРОУВ ІНДІАНА
- Я беру їжу. Ти бери стільці. - Гаразд.
У тебе стільки всього.
Ми в дорозі, друже. «Принґлс». Любиш «Принґлс»?
- Обожнюю «Принґлс». - Я не знала, які ти любиш.
Ти готовий? Вогняні.
Ага.
- Вогняні не їстиму. - Ще як їстимеш.
Пікантне барбекю.
- Частина пікантної лінійки. - Це... О так. Уся лінійка...
Треба поділити на порції.
Хтозна, чи знайдемо ще «Волмарт».
А тепер, якщо спустить колесо,
у нас буде їжа.
Аякже.
Я хотіла тебе спитати, бо думала про це.
Ти хвилювався, як розмовлятимеш зі мною після мого камінг-ауту?
Іноді здається, що люди, які не є трансгендерними,
гадаю, іноді вони бояться сказати щось не те біля мене.
- Ось до чого я веду. - Так.
Я не знала, коли побачила тебе вперше,
і мені було цікаво, чи було щось...
Мабуть, я...
Так, мабуть, я нервувався.
- Гаразд. - У сенсі...
Я нервувалася.
Я в сукні.
- Так. - Це... Це лякає.
Так, мабуть, я хвилювався, що...
якими будуть нові правила.
- Ясно. - Якщо вони будуть.
- Так. - Як усе...
Знаєш.
Так, наскільки все змінилося,
чи все буде, як було, чи як?
Так, це найскладніше: що змінилося, а що ні...
Але в друзів немає правил. Ось що ти маєш знати.
- Але це... - Так.
- Ти відразу мене заспокоїла. - Так.
Так, я не... Бо я знаю, що в тебе немає злих намірів.
Що б ти не сказав, я не зможу сердитися.
Так.
Що ще в мене є? У мене є ще «Принґлс».
Філадельфійський сирний стейк.
Мужик!
Ти справжній мужик!
- А як щодо жінки? - А як щодо жінки?
- Ти таки жінка. - Так! Жінка! Так!
Завелася.
- Знову в дорогу. - Знову в дорогу, так.
ДЕНЬ 5
А чому ми не зупиняємося в задрипаних кафе щоранку?
- Не знаю. - Це мій улюблений вид ресторанів.
Мекка. Ми в мецці.
Вітаю.
- Привіт усім. - Сідайте де завгодно.
Дякую.
У вас усе смачне, правда?
- Наша фірмова страва — «Олл-Стар». - Так.
- Я візьму. - Два яйця, пшеничний, білий тост.
Бекон, шинка чи ковбаса. А ще вафля або печиво з поливкою.
- Мені дві. - Хвилинку.
Ні, я жартую.
А вам, пане?
- Пані. - Пані, перепрошую.
Нічого. Усе нормально.
А мені «Олл-Стар Спешил».
Гаразд. Дуже дякую, я заберу меню.
- Прошу. - Чудово.
Так.
У мене замовлення.
Мені не подобається, що мене плутають із чоловіком, але що поробиш?
Це...
Знаєш що? Це...
Це траплятиметься, але ти можеш дещо зробити.
Кажи: «А ти чого хочеш, жіночко?
- А для жіночки...» - Для жіночки.
- Ні, краще не кажи. - Жіночка.
Кому пшеничний?
Мені білий.
- Мені пшеничний. - Пшеничний? Прошу.
Чекаєш на сьогоднішню гру,
до речі?
З нетерпінням. Але скажу чесно.
Перебування в цьому чоловічому середовищі —
найважча частина мого...
- Так. - Мого переходу.
Я була такою.
- Ходила на баскетбол. - Так.
Я знаю цю культуру.
Я повертаюся до тієї культури,
і мені досі не все до вподоби.
- Так. - І мені не зовсім зручно.
- Ми йдемо. - Йдемо.
Коли я заходжу на баскетбольну арену...
Маєш розкішний вигляд.
Дякую.
- Гарне пальто. - Я старалася.
...я жінка, і я хочу, щоб мене так сприймали.
Але я не впевнена, чи це вони не сприймають мене такою.
Дивно це казати, але іноді я сама себе так не сприймаю.
Проте під твоїм проводом
в рази легше, ніж якби я була сама,
і я матиму це на увазі впродовж усієї подорожі.
Бо, очевидно, у мене карт-бланш.
Хоч я і не кажу, що буде легко.
Ми були на багатьох матчах БК «Лейкерс».
Так.
Я ніколи не бачила, щоб Джек Ніколсон, Леонардо Ді Капріо
чи Вінс Вон сиділи на баскетбольному матчі
поруч із трансгендерним другом.
- Так. - Я ніколи такого не бачила.
Це так складно, бо я весь час використовувала спорт,
щоб показати людям, що я не жінка.
Не те, що жінки не люблять спорт, але я намагалася, розумієш...
- Так, ти... Так. - Я намагалася бути чоловіком.
А відтак
я багато дізналася про спорт,
і мені це подобається.
- Так! - Так!
Ого.
Шанувальники клубу «Пейсерс», ваші оплески.
У нас особливий гість.
Оплески, фанати «Пейсерс»!
Що скажете про «Сиксерс»?
Що скажете про «Пейсерс»?
«Сиксерс»!
«Пейсерс»!
Дякую Індіанаполісу. Я тут із подругою Гарпер Стіл.
- Вона здійснила гендерний перехід. - Гра.
Гра почалася.
Інді, ти показав нам лише любов.
- Ми не на екрані. - Дякую!
Приємно бачити тут Вілла Феррелла.
А ось губернатор.
Ось там, намагається забрати їх з арени,
щоб почати гру.
То ви мандруєте країною? Як ви тут опинилися?
Ми з Гарпер знайомі 30 років,
і ми вирішили помандрувати.
- Відвідуєте баскетбольні арени? - Ні, це просто...
Це наша перша професійна спортивна подія
після переходу Гарпер.
«Пейсерс» люб'язно надали нам доступ.
М'яч у «Пейсерс», вони попереду на одне очко.
- Це був губернатор штату? - Угу.
Як його звати?
Ерік Голкомб.
- Голкомб? - Так.
Де ти бачиш?
Почнемо з новин з Індіанаполісу:
губернатор Ерік Голкомб підписав законопроєкт,
який забороняє гендерну допомогу неповнолітнім...
Кілька законопроєктів з охорони здоров'я, доступу до вбиралень...
Подано понад 70 законопроєктів щодо ЛГБТК у законодавчий орган Техасу.
...Канзас став 20-м штатом...
Губернатор-республіканець Північної Дакоти підписав закон...
...надати юридичне визначення статі у законодавстві Теннессі.
...закон каже: «зберегти біологічну стать як явну...»
Трансгендеризм слід повністю викреслити з публічного життя.
Ось де я помилився.
- Гаразд. - І я...
Я не очікував зустрітися з губернатором Індіани.
Так.
- І я... Він спитав, що ми робимо. - Так.
Ми сказали йому, і він такий...
- Усе ок. - Типу: «Клас».
Шкода, що я не спитав:
«Як ви ставитеся до трансосіб?» Або: «Що...»
Я не знала, що він губернатор,
а пізніше в розмові хтось щось сказав...
Так. Я почув: «Познайомся з губернатором».
Я такий: «О».
З тобою, мабуть, таке часто буває.
Фото, на яких ти не хочеш бути.
Так.
- Зі мною такого не буває. - Так.
Хтось заходить, а хтось уже фоткає.
«Ця людина з Віллом Ферреллом».
Але на цьому фото я із цим губернатором,
і я не знаю його переконань.
- Так. - Тобто...
У цьому й річ. Це було...
- Ні... - Я неправильно...
Це той випадок, коли я такий: «Краще б...»
Треба було послухати, що він каже.
Так.
Ти відвідала арену...
Так.
- Двадцять тисяч глядачів. - Так.
Які відчуття?
Я знаю, що це допоможе мені
відвідувати такі місця пізніше. Я це зробила. Готово.
У цій подорожі я очікую більше такого.
Я десь-колись відлучуся від тебе...
- Звісно. - Щоб відчути, як це.
Самій.
- Так, звичайно. - Так.
ВІТАЄМО В ІЛЛІНОЙСІ
Мене це вражає.
Так багато транслюдей по всій країні
живуть своїм життям.
Так.
Для мене спілкуватися з такими людьми —
це те, чого б я хотіла.
Ми їдемо в Пеорію.
Там живе одна жінка на ім'я Дейна Ґарбер,
яка здійснила перехід у пізньому віці,
і вона бере активну участь у трансспільноті Пеорії.
І мене це захоплює,
бо я не знала транслюдей у дитинстві.
Так.
ПЕОРІЯ ІЛЛІНОЙС
Дякуємо за запрошення в Пеорію.
Так.
Ти звідси родом?
- Так, із Пекіну, це поруч. - Гаразд.
Я прожила тут усе своє життя.
- Ого. - Так.
Ти здійснила перехід, як і я?
Мені 61. Тож...
- Мені 65. - Гаразд.
Я почала... я зізналася сім'ї, коли мені було 55.
Так. Вражає. Гаразд...
Дуже схоже.
- Так. - До Гарпер.
Я знаю з власного досвіду, але, мабуть, було дуже важко.
- Так. - Так.
Так. Я давно знала,
що мала бути дівчинкою.
У перший день у садочку
я зайшла і сіла з дівчатками.
Вихователька розповідала правила класу.
- Так. - Вона повела нас у туалет.
Я стала з дівчатами, а вона взяла мене за руку і каже:
«Ні, золотце, ставай у чергу до хлопців. Ти хлопчик».
Усі почали з мене сміятися.
У мене був панічний напад,
я побігла в туалет і виблювала.
Зайшла вихователька і питає: «Тобі погано?»
Вона подзвонила мамі, і мама мене забрала.
Я розповіла мамі, що сталося,
а вона: «Ти хлопчик.
Ти не можеш іти з дівчатками. У тебе інакші частини тіла».
- Я цього не знала. - Так.
Річ не в частинах тіла.
Річ у тому, хто я тут, тож...
Я думала, що зі мною не так?
Школяркою я щовечора молилася Ісусу,
просила виправити мене або вбити, одне або друге, розумієте?
- Це було жахливо. - Так.
Я думала: «Чому я така?»
Я жахливо почувалася,
і якийсь час я хотіла вчинити самогубство.
І я думала, що єдиний спосіб...
Я думала: «Я не хочу помирати,
але й не хочу так жити далі».
Тоді я почала ходити до психолога,
і моя психологиня була неймовірна.
Вона казала: «Якщо хочеш — спробуй».
Бо я не була собою. Тож...
Так.
У мене був не дуже хороший психотерапевт.
- Знаєш, як іноді буває. - Так.
Значно пізніше
у мене з'явився кращий гендерний психотерапевт,
ми багато розмовляли.
Минув ще рік, але коли я прийняла свою першу таблетку естрогену...
Це безглуздя, я знаю...
Але перша таблетка естрогену була така: «Та-да! Магія!
Це неймовірне відчуття».
- Ти місяцями нічого не відчуваєш. - Ого.
Але подумки я така:
«Чому я так довго чекала? Це прекрасно».
- У мене те саме. - Так.
Ти стикалася з ненавистю в цій спільноті або...
У мене було кілька інцидентів.
Через голос мене не сприймають як жінку, і я...
- Ти ненавидиш свій голос. - Ненавиджу.
Мені до вподоби, коли мене сприймають за цисгендера.
- Так. - Я б не проти.
Я просто... Голос мене добивав.
Я не хочу цього низького чоловічого голосу.
У мене теж так було певний час.
- Я ходила на курс вокальної терапії. - Так.
Одного разу я замислилася:
«Я роблю це для себе чи для людей?»
Так, авжеж.
І я така: «Ні, я роблю це для всіх, крім себе.
Це мій голос».
Багато транслюдей вчаться приймати себе.
Я хочу зазначити,
що роблю це вперше.
Я не вмію співати.
- Неважливо! - Це не пісенний конкурс!
- Байдуже. - Гаразд.
Може, Сонні та Шер? Як щодо...
Хочеш?
- Я перша. - Перший рядок твій.
Кажуть, ми молоді і нічого не знаємо
Ми не дізнаємося, поки не подорослішаємо
Не знаю, чи це правда
- Бо в мене є ти, у мене є ти, сонце - У мене є ти
Сонце
У мене є ти, сонце
Так!
У мене є ти, сонце
ДЕНЬ 8
Учорашній спів.
- Ти була на висоті. - Я вмію тримати мікрофон. Це...
- Я ніколи не бачив тебе такою. - Це був неймовірний досвід.
Може б, і нам... Було б класно.
Так, авжеж.
...тематичну дорожню пісню?
- Можемо подзвонити комусь. - Кому, наприклад?
- На думку спадає Фред Армісен. - Фред.
Кого ще ми знаємо, хто пише гарні пісні?
Форте?
Так, Вілл Форте.
Ви колись кайфували Від мексиканських просторів?
- Неймовірно музичний. Дуже... - Авжеж.
- Моллі. - Моллі Шеннон.
Хіба ж не романтично? Так!
- А Віґ? - Крістен Віґ.
...гуляти з найкращими
А я піду до річки
Дзвоню Віґ.
Ві...
- Привіт, Віґ. - Привіт, Крістен.
- Привіт! Боже мій! - Привіт.
Хто в нас тут? Як життя?
Ми намагаємося придумати тематичну пісню.
- Гаразд. - Тож...
І ми подумали, що ти наша подруга,
у якої багато талантів,
і ти зможеш придумати нам пісню.
Я... Так. А ви...
Ми хочемо, щоб пісня була про...
- Ми про це думали. - Про веселих друзів у дорозі?
- Друзі в дорозі, точно. - Друзі в дорозі.
Гарпер, Вілл і таке інше.
Я хочу, щоб пісня була джазова. Так, джазова.
- І ритмічна. - Так.
- Але не занадто. - А ще треба трохи...
- Чекайте, я занотую. - Так.
А ще пісня має змусити пригальмувати
і замислитися, можливо, навіть пустити сльозу.
Вона має викликати сльози. Так.
І акцент, як у музиці кантрі, бо ми в центрі країни.
- Ритмічна, джазова, весела... - Джазова.
Весела, але пробиває на сльозу.
Так, сльозлива.
- Сльози на очі, весела. - Джазова.
- Джазова. Не забудь. - З ноткою кантрі.
- Так, не забудь про джаз. - Гаразд.
- Дякую. - Люблю вас. Рада вас бачити. Постараюся...
Так, не поспішай,
але в найближчі кілька днів.
- Гаразд. - Так.
- Бувайте, друзі. - Бувай, Крістен.
Думаю, вона зрозуміла.
- Так, добре. Так. - Гаразд.
ІЛЛІНОЙС
АЙОВА
У мене запитання.
Як жінка ти гірше водиш машину?
Це найдурніше... це... Ні. Це так... Пішов ти.
- Бдзинь! - Але так.
- Гей. - Як справи?
Впізнаєте цього чоловіка? Це голлівудська кінозірка.
Га? Ні.
- Ні? Він знімається в кіно. - Нічого. Зачини вікно.
Чорт. Це моя сестра. Я відповім.
Гаразд.
Привіт, Елеанор.
Увімкну гучномовець, щоб Вілл поставив тобі кілька питань.
- Гаразд. - Я не хочу нав'язуватися.
Нічого, що я зупинюся в тебе?
Боже мій, авжеж нічого.
У моїй кімнаті є зволожувач повітря?
- Я... Не слухай сестру. - Ні, не догоджай...
Не догоджай йому.
Вілл спатиме на дивані.
Що в тебе є у ванній?
Припини!
Скажи Віллу, що я поставлю крем для обличчя «Шанель».
Дякую. Так.
- Я відчуваю. Кажу тобі. - Авжеж.
Я наближаюся до Айова-Сіті, і я це відчуваю.
Тут усе рідне. Ти в передчутті.
Боже милий.
Чудово. Прекрасно.
АЙОВА-СІТІ АЙОВА
- Привіт. - Привіт.
Я така рада.
- Мій друг Вілл Феррелл. - Привіт.
- Привіт, Вілле. - Як справи?
Це подарунок від нас.
О, дякую.
- Любиш «Принґлс»? - Обожнюю «Принґлс».
- Одразу за рогом. - Гаразд. Туалет, до речі, там.
- Дякую. Чудово. - Так.
Елеанор, як ти відреагувала, коли дізналася?
Я була здивована.
І мені стало сумно.
Ага.
А сумно мені стало,
бо я подумала про те, скільки болю Гарпер, мабуть, відчувала роками.
І я одразу зрозуміла,
як важко їй було зізнатися.
Тому найважливішим для мене було не добирати слова,
а миттєво відреагувати.
Так і було.
Щоб вона знала, що мені не треба про це думати.
- Типу: «Поговоримо пізніше». - Так.
Пригадую твої слова,
і вони мене втішили: «Чудово. Я завжди хотіла сестру».
- Я так сказала. - Сказала.
Ось так просто.
Хочу розповісти одну кумедну історію, бо вона не дає мені спокою.
Я була десь у восьмому класі.
Елеанор подарувала мені штани-дзвіночки, які вона більше не носила,
це були білі штани з рюшами.
І коли я їх отримала, вони стали моїми улюбленими.
Я їх узагалі не знімала.
Я пішла у скейт-парк з друзями.
Так.
Того вечора ми каталися, і я чудово почувалася в білих...
- Білих штанах-дзвіночках. - Штанах-дзвіночках.
Я вийшла зі скейт-парку і кажу:
«Прийдемо ще наступного тижня. Треба повторити».
А хтось каже: «Так, але не вдягай ті педикові штани».
І саме в ту мить штани зникли.
І душа не волала: «Помовч. Це кльові штани»?
Стільки разів
намагання Гарпер відкритися
розчавлювали знову і знову.
Я дуже чітко пам'ятаю цю мить. Тож...
Елеанор, ти не їси «Принґлс».
- Сметана і цибуля. - Я геть забула.
- Гаразд, ти маєш... - Ти знаєш про їхню пікантну лінійку?
- Ні. - Так.
- Для мене це занадто. Так. - Гадаю, так.
Дякую.
Скуштую... Ні...
Звідки чипси?
З крамниці «Волмарт» в Індіанаполісі.
На смак інакші. Відчутно, що з Індіани.
Так, без сумніву.
ШКІЛЬНІ ФОТОГРАФІЇ, ЯКІ ЦІНУВАТИМЕШ ЗАВТРА
Що в нас тут? Це...
Мабуть, мама їх зібрала.
Ого.
Це шкільні фото милої Гарпер Стіл,
коли та була збентежена.
І це, мабуть, приблизно той вік, коли я почала почуватися дивно.
Так.
І... ти починаєш думати,
що всі відчувають те саме.
Тому ти просто мовчиш про це.
«Ми ж усі так почуваємося».
Щоразу, коли бачу таку мою фотографію...
Ось я в газеті. Я їздила на моноциклі.
Я об'їхала все місто на моноциклі.
Обожнюю це фото. Це...
Коли я бачу себе маленькою дівчинкою.
Серйозно, я обожнюю це фото.
Так.
Капець.
Так, це тут.
Це дім, де я виросла.
Я каталася на скейті. Робила перші трюки на скейтборді.
- Я стрибала тут із жердиною. - Он там...
Так, у нас був... Мама зробила...
Вона зробила мат із мішків з картоплею для стрибків з жердиною і...
- Ти розбігалася тут. - Так.
А потім... А на задньому дворі...
- Стрибала. Так. - Ясно.
Я стрибала... на два метри.
А що було робити? Гратися з іншими?
Я стрибала з жердиною.
Якось я поверталася додому зі школи, і мені було нудно.
Тож я почала вдавати, наче п'яна, і...
Я вмію на цьому їздити.
Можна покататися?
Можна позичити моноцикл на хвилинку?
Можна їй покататися на моноциклі?
Навіщо?
Вона теж уміє їздити.
- Звісно. - Дякую.
Клас. Я на підборах, тож може бути важко.
- Як тебе звати? - Квінн. А тебе?
- Це Вілл Феррелл. - Круто.
Ось так краще, бо коли я впаду, усе буде добре.
Вона хвалилася, що вміє їздити на моноциклі.
Це твій вид транспорту?
Це був мій вид транспорту в школі.
- Хвилиночку. - Так.
- Минуло багато років. - Гаразд.
- Але коли ти вже сядеш... - Ого!
Так, треба тільки сісти. Поїхали.
Ось так. Божечки.
Боже мій.
Ні. Він такий нестійкий.
Я жив на цьому роками.
- Ла-ді-да, у неділю вдень - Гаразд. Ось так. Чорт.
- В Айова-Сіті - Гаразд.
- Гарпер, радий зустрічі. - Привіт, Вілле. Як ти?
Бувай.
Ох.
Дякую, що позичив.
Так. Гарного дня.
- Дуже дякую. - Будь ласка.
- Ось так я їздила. - Я в захваті.
Це щось.
Я щодня їздила так до школи протягом двох років.
- Це дивно. Дуже дивно. - І не кажи.
- Дякую, Елеанор. - Гаразд.
«Принґлс» достатньо?
- У мене ще є. Але дякую. - Гаразд.
- Вони смачні.
Поглянь.
- Поглянь на сніг! - Угу.
Це ж заметіль, правда?
- Ні, ніяка це не заметіль. - Ясно.
Ні, просто дрібний сніг.
- Ці сніжинки здаються великими. - Ні, це легкий сніговій.
Це заметіль.
А це вже трохи менше схоже на сніговій.
- Визнаю. - Я ж казав.
Я тут подумав.
Просто... не знаю, я просто подумав... Я ніколи тебе не питав...
Кажи вже.
- Кажи. - Як там твої цицьки?
Тепер у тебе є цицьки.
Обожнюю свої цицьки.
Коли ти прокинулася після опер... Це...
Я собі уявляю, що це було...
Наче небеса співали, щось типу того?
Я жартую, що пройшла статеве дозрівання за чотири години.
Але щойно я прокинулася,
я подумала:
-«Це неймовірно». - Так.
Щоразу, коли я робила щось, від чого мені ставало краще у власному тілі,
для себе...
- Це неймовірно. - Це...
- Хвилююче. - Так.
Це варте всіх зусиль.
- Так. - Тож...
- Чудово. - Ось такий мій досвід із цицьками.
Гаразд. Ще одне важливе запитання,
але, мабуть, залишимо його на потім.
Ти мій друг.
Я прошу всіх друзів запитувати мене що завгодно.
Я не боюся про це говорити.
Ти хочеш здійснити ще якусь фізичну процедуру?
- Можливо. - Я про майбутнє.
Коли я почала замислюватися про перехід
з точки зору хірургії зі зміни статі,
я подумала: «Мені 61.
Я не збираюся...
Я не живу суперактивним сексуальним життям».
- Але є дисфоричний бік. - Так.
Я дивлюся в дзеркало і бачу те, що не відповідає моїм відчуттям.
- Тож... - Так.
- Не знаю. - Так.
- Важко відповісти. Але... - Авжеж.
Ще будуть питання про цицьки?
- Ні, я... але я хотів запитати... - Гаразд.
Ти вже...
ти вже купувала диньки, відколи відростила свої?
Дуже круто.
Перемагає Вілл Феррелл із найкращим жартом року.
Дякую. Я знав, щойно сказав, що в мене найкращий жарт року.
Ненавиджу аналізувати жарти, це все псує.
- Але не цього разу. - Аналізуй.
- Ти... - Ти мусиш проаналізувати.
-«У чому саме полягає жарт?» - Я тобі поясню.
Вілл почав
з «відколи ти відростила свої диньки».
Зв'язок такий: «Ти купувала...»
«...диньки?»
- Боже милий. - Це різні види диньок.
- Різні, але все одно диньки. - Та ти що.
- Ого. - Так.
- Дякую. - Ви сьогодні бачили відомих людей?
- Ні. - Гаразд.
Лише вас.
- Так! - Так!
СУПЕРЦЕНТР ФЕЄРВЕРКІВ
- Феєрверки... - Світ феєрверків!
Він велетенський.
Боже милостивий.
«Святий Нішікі»!
Я хочу щось небезпечне.
О, «Ґейтор Ґан».
Так, це воно. «Хані Беджер».
- Ставите. - Так.
Витягуєте запобіжник або знімаєте наклейку.
- Підпалюєте... - І тікаєте чимдуж.
Скільки в тебе ще є чистих трусів?
Я вже практично...
- На нулі? - Так.
ПРАЛЬНЯ
РЕШТА
Тож... ми їдемо в Мікер, Оклагома.
Угу.
Це з категорії місць, які ти б відвідала
без вагань.
Що ти відчуваєш? Про що ти думаєш?
Я нервуюся і хвилююся, ніби...
Я люблю ці місця.
Ти знаєш, що я об'їздила країну вздовж і впоперек,
відвідувала малі містечка,
заходила в бари, пила, зустрічалася з людьми,
але я не знаю, чи зможу тепер.
Гаразд.
То... ти подзвониш мені, якщо почуватимешся в небезпеці?
Знаєш що?
- Я поставлю на швидкий набір. - Так.
- І ти весь такий примчиш. - Так.
- Я можу відразу піти з тобою. - Ні.
Так було б краще, але я хочу спробувати.
У мене не буде досві... Я не зможу спробувати сама.
- Краще спробувати зараз. - Так.
БАЙКЕРИ ЛАСКАВО ПРОСИМО
ТРАМП ЗАКОН І ПОРЯДОК
ДО ДУПИ БАЙДЕНА
Як життя?
Добре. Як справи?
У мене все добре.
Як тебе звати?
Домінік. Гарпер Стіл.
Гарпер Стіл.
Як життя?
Хто ти?
Мене звати Гарпер. Хто ти?
Я Мама Ті.
Ти Мама Ті?
О так.
- Я чула про тебе. - Так.
Я про неї не чула. І про ту жінку теж.
- Ми просто дражнимося. - Гаразд.
Ви з Оклагоми?
Ні, все гаразд. Я...
Тому я і прийшла сюди. Я бувала в багатьох барах, тож...
Хочу знати, чи можу повернутися в ті бари після переходу.
- Ось у чому річ. - Так.
- Оклагомо, дякую. Дякую. - А ти звідки, подруго?
Я з Айови.
Айова!
Так, Айова, але зараз живу в Нью-Йорку.
- На східному узбережжі. - На східному узбережжі. Так.
Як там у вас справи, люди?
Тобто дівчата.
Я... Дякую.
Мені більше подобається Айова,
але там неможливо заробити. Тож...
Невже?
Так, я пишу для телебачення.
Я напишу другові. Він паркує машину.
- Алло. - Привіт.
Привіт.
- Заходь. - Гаразд.
Привіт.
Познайомся з людьми. Це мої друзі.
- Це Вілл Феррелл? - Так.
Серйозно?
- Це Гарпер. - Як справи?
- Радий знайомству, бро. - Не бро.
-«Вона», не страшно. - Вона.
- Вибач. - Усе гаразд.
- Спробуй ще. - Так.
- Так.
Я здійснив перехід півтора року тому.
А Вілл запропонував помандрувати зі мною центром країни.
- Боже мій. Чудово. - Це круто. Гей...
Класно, що ти підтримуєш подругу.
Ні, це неймовірно. Таке тепер нечасто зустрінеш.
Так.
У мене багато...
- Доведеться купити вам пива. - У тебе є трансгендерні друзі?
- Є бісексуали. - Так? Серйозно?
- Так? - Так.
- Звісно. - Так.
- Звісно. - Гарпер, це корінні американці...
- Вони хочуть заспівати... - Корінні американці, так.
Ось вам трохи Оклагоми і справжньої Америки.
Так!
Вражає.
- Раді знайомству. - Ого.
- Вітаємо в Оклагомі. - Дуже гарно.
Вітаємо в серці Америки.
- Саме так. - Дякую.
Дякую.
Ого.
Рада знайомству.
Це було дуже...
- Я хотів показати тобі Оклагому. - Це так зворушливо.
- Гарно провести час. Бережи себе. - Дякую, що завітали.
- Дякую, що прийняли нас. - Так.
Гарного вечора.
- Привіт. - Я Тревіс Кобб.
Привіт. Це моя подруга Гарпер.
- Як справи? - Тревіс.
Дуже приємно.
Я бувала в таких місцях,
коли ще була чоловіком.
А після переходу я трохи боялася, бо...
- Розумієте, про що я. Тож... - Так.
- Ні, не бійся. - Так, гаразд.
- Якщо хочеться, виходь поміж люди. - Гаразд, дякую.
- Чуєш? - Так.
- Не хвилюйся. - Ні, я думаю, це...
- Добре? - Приємно чути.
Я була налаштована на інше. Я постійно чую жахливі речі.
Ти щаслива?
Я на 100 % щасливіша. Аякже.
Дякую.
Дякую, друзі. Дуже приємно.
Я трохи шокована.
І річ не в них. Річ у мені.
Я не боюся цих людей.
Так, авжеж.
Я боюся ненавидіти себе.
Отакої.
Я думаю: «Ти потвора. Що ти тут робиш?»
Просто... Я залягла на дно. А потім...
Так.
Отакої.
- Усе гаразд. Просто... - Ти в порядку?
Я навіть не... Боже мій.
- Так. - Так.
Дякую, друже.
Грудень 2016 року.
«Я знаю такі ранки, як цей.
Я прокидаюся без зв'язку зі світом,
переконана, що для зв'язку з жінкою чи чоловіком
доведеться брехати і приховувати свою суть.
Це дуже пригнічує.
Я мрію про світ, де можу показувати свої вразливі сторони,
поки вони не стануть моїми сильними сторонами.
Я прагну цього».
Я саме хотів про це запитати...
- Так. - Ми про це не говорили.
- Припускаю, ти хочеш ходити на побачення? - Так.
- Так? І ти хочеш...
І ти хочеш піти в бар і підчепити когось,
або щоб тебе підчепили, хочеш такого?
Я моногамна людина.
- Так. - І я... оптимістка.
- Так. - Мені 61.
Але я б хотіла знову мати стосунки.
Ти уявляєш себе з трансжінкою?
Аякже.
- Чоловіком? Або... Так. - Звісно.
- Так. Зрозумів. Гаразд.
Це прозвучить банально, але мені потрібна людина...
- Ти мов чисте полотно. - Так.
Мені потрібна людина, яку можна розбудити вранці, випити каву в ліжку
і обговорити дурний фільм, який ми дивилися напередодні.
- Це головне. - Це...
- Так. - Знаю, це доволі банально.
Але я очікую на цей досвід.
Мені 61. Тож годинник цокає.
Межа штату. «Вітаємо в Техасі».
Так. «Вітаємо в Техасі».
ВІТАЄМО В ТЕХАСІ
Зроби мені спокусливе фото.
О, так!
- На рахунок три. - Так.
- Техас! - Техас!
Ого!
«Безплатний двокілограмовий стейк».
Це «Біґ Тексан».
Ми підемо туди ввечері.
Його треба з'їсти за годину.
- За годину? - Так написано.
Ти зможеш.
Не знаю, чи я зможу...
АМАРИЛЛО ТЕХАС
...але я знаю одного детектива вікторіанської доби,
якому це сподобається.
Ні.
- Так. - О боже.
БІҐ ТЕКСАН СТЕЙК РАНЧ
Пані та панове,
найкращий приватний детектив Шерлок Голмс.
Рікі Боббі!
Не Рікі Боббі, а Шерлок Голмс.
Я взяв це спеціально.
- Так. - Хотів дістати тебе.
Ось і нагода.
- Боже мій! - Як життя?
- Прекрасно, брате. - Дуже приємно.
Як мені оголосити?
- Шерлок Голмс із Лондону, Англії. - Так.
З гостею, Гарпер Стіл.
- Гарпер Стіл. - Пані Гарпер Стіл.
Пані Гарпер Стіл?
Пані Гарпер Стіл. Добре.
До нас завітав Шерлок Голмс аж із Лондону, Англії,
зі своєю гостею, Гарпер Стіл,
пані Гарпер Стіл.
І в нього є година, щоб з'їсти двокілограмовий стейк.
Можна мені пива?
Я заїдаю стрес.
Мене розглядали під мікроскопом у різні періоди життя...
Так.
...але це перевершує все.
ТЕХАС НЕ ГОЛЛІВУД. БЕРІТЬ СВОЇ ЯЗИЧНИЦЬКІ ДУПИ І ВАЛІТЬ.
ЩО ЗА ХРІНЬ ЗА СТОЛОМ
А НЕ ПАН ГАРПЕР СТІЛ?
ЦІКАВО, ЧИ ШЕРЛОК ЗНАЄ, ЩО ЗА СТОЛОМ ЧОЛОВІК?
ПАН ЕНДРЮ СТІЛ
ВІН — ВСЕ, ЧИМ НЕ Є ТЕХАС
ТРАНСЧУВАК НЕ ПОЛАДНАВ ІЗ ТЕХАСЦЯМИ
ДО СРАКИ ЛІБЕРАЛА ВІЛЛА ФЕРРЕЛЛА
ЩО ЗА ІСТОТА НАВПРОТИ ШЕРЛОКА?
Минулий вечір був...
Атмосфера ставала дуже... неправильною, як на мене,
і всі ті натовпи, які так швидко збиралися.
Я почувалася так,
наче моя трансгендерність була на вітрині.
І раптом це змусило мене почуватися... кепсько.
Розумієш?
Прикро те...
Я почуваюся...
Годі тобі.
Мені здається, що я тебе підвів.
- Ні. - Розумієш?
І... я думав: «Чорт, я...
Треба подбати про безпеку Гарпер». Розумієш? Що...
Я просто... Я почуваюся... Так.
Я хотіла зачитати деякі твіти, які ми отримуємо
з початку цієї подорожі. Хочеш послухати?
«Круто, черговий трансгендер, щоб діти бачили.
Це так модно і круто, навіть Вілл Феррелл це робить.
Це відстій. Вілл Феррелл прийшов на першу гру "Пейсерс"
із трансжінкою.
Хто цей чувак?»
Так. А ось гарний допис.
«Вілл Феррелл сьогодні в Айова-Сіті.
Він і Раян Рейнольдс знімають документалку
на підтримку трансдітей».
Раян...
Я не знав, що Раян бере участь у всьому.
- А ось про тебе. - Гаразд.
- Хочеш послухати? - Так.
«Клас, сатанинський педофіл-інтелектуал в Айові».
І це я?
Так. Що ти про це думаєш?
Це смішно. Я не... Я нічого не відчуваю... Тобто...
Не можна недооцінювати шкоду, якої все це завдає.
Як транслюдина, ти ковтаєш багато цього лайна,
і це засідає тобі в голові.
- Ці твіти у мене в голові. - Так.
Коли на мене і транслюдей спрямована ненависть,
вони такі: «Ти не жінка.
І ніколи не станеш жінкою».
Гаразд, я... Я трансжінка. Мене все влаштовує.
- Але в мене є почуття. - Так.
І це не є нездорово.
Багато в чому я стала здоровішою.
- Так. - Це врятувало мені життя.
І я не жартую.
Чи якоїсь миті ти була за крок...
Я знаю, що в тебе були погані думки, але чи самогубство... Ти...
Часом було настільки важко?
- Так, я... - Так.
Десь... шість років тому
я пішла в крамницю зброї,
і продавець
запитав мене:
«Вам для стрільби по мішенях чи для захисту?»
А я така: «Ой», бо я нічого не знаю про зброю.
- Я теж. - Так, і я...
«Мабуть, для всього.
Я живу ізольовано». Пробую брехати.
Я взяла зброю, глянула на неї,
і мені стало дуже страшно.
- Боже. - Я пішла звідти.
Я подумала: «Я повернуся. Ще подумаю».
До гендерного переходу
я не хотіла ніякої зброї поруч.
- Бо це б мене підштовхнуло. - Так.
Були моменти, коли я думала: «Шкода, що в мене нема пістолета».
Але після переходу
я просто хотіла жити.
- Просто жити. - Жити і продовжувати...
Боже мій. Я отримала подарунок.
- Бути тією, ким ти є. - Так.
АЛЬБУКЕРКЕ НЬЮ-МЕКСИКО
Це вже неймовірно.
Я відчуваю такий сильний зв'язок Альбукерке з Гарпер,
бо я працював тут над MacGruber,
коли ми дізналися, що ти здійснюєш гендерний перехід.
Це було тут рівно рік тому.
Частина мене відчуває, що це треба було зробити ще 40 років тому,
але тоді я б не познайомилася з вами.
Мене б не взяли на роботу... я б не зачепилася в комедійному світі.
- У мене було б інше життя, тому... - Так.
Сталося багато хорошого.
Ви відчуваєте те саме, що відчуваю я? Трохи...
- Так, досить високо. - Чекайте.
- Що таке? - Чуєте собак унизу?
Так.
Так...
Ану цить!
Заткни свого пса!
Заткни свого клятого пса!
Твій пес уже дістав усіх сусідів!
Тепер ще більше собак гавкає!
- Боже мій. - Ого.
Скажи тост.
Для мене честь бути тут.
Я дуже тебе поважаю, і подорож, у яку ви вирушили,
я страшенно тобою пишаюся
і дуже тебе люблю.
- Дякую. - За вас обох.
Бажаю вдалого завершення подорожі.
- Зараз як вистрелить. - Гаразд.
Гаразд.
НЬЮ-МЕКСИКО
АРИЗОНА
Ой.
О, мамцю.
ПОСТРІЛЯЙ З КУЛЕМЕТА! ЗВЕРТАЙ ЗАРАЗ
Треба дзвонити Крістен.
Щось та жінка мовчить.
Залиште повідомлення після сигналу.
Привіт, Крістен, це Гарпер і Вілл.
Хотіли спитати, як там пісня?
Якщо готова. А ні, то нічого страшного.
І ще раз повторю слова Гарпер: жодного тиску.
- Жодного. - Я просто...
Ми хотіли спитати, як ти...
Як тобі напрям, який ми обрали?
- Так, дякую. - Дякую.
ХВИЛИН ДО ФЛАҐСТАФФУ — 20 ФЕНІКСУ — 144
АРИЗОНА
О, «Данкін Донатс».
- Ні. - Чому ні?
- Ні. - Лише раз.
Більше можемо не зупинятися. Лише разочок.
Жахлива подорож.
Ми ні разу туди не зайшли.
А я хотів «Данкін Донатс».
Дурнувата подорож.
Ми лише говорили з трансгендерними людьми.
І не зробили нічого цікавого.
Назви хоч одну цікаву річ.
- Ти чого? - Назви щось цікаве.
Ти серйозно? Ти, мабуть, просто голодний.
Я хотів піти в «Данкін Донатс». Це все, чого я хотів.
Я ніколи не отримую того, що хочу.
Можете нас сфотографувати?
- Звісно. - Дякую.
Великий каньйон видно на фото?
- Звісно. - Видно.
Гаразд.
- Звідки ви? - Ми з Нью-Йорка.
Я з Нью-Йорка.
- Ньюйорківка. Ми теж мандруємо. - Так.
- Гарпер здійснила перехід... - Так, і ми типу...
Ми обговорюємо, як це впливає на нашу дружбу.
- Можна дещо спитати? - Прошу. Питайте.
Коли ви дізналися? Коли захотіли цього?
Коли я росла в Айові,
думати про таке було неможливо.
- Ага. - Тож я не могла...
Я думала, що я дивна. Що я якась не така.
Я точно знала і...
Та водночас я думала, що моє дивацтво було нормальним.
Близько десяти років тому це почало в мені вирувати ще більше.
- Ого. - І я...
Я боролася із цим, розмовляла з психотерапевтами і...
- Так. - Знаєте що? Я психотерапевтка на пенсії.
Он як.
У мене був пацієнт на початку моєї кар'єри,
це було 30 років тому.
Він прийшов до мене і сказав:
«Я щасливий у шлюбі. Люблю дружину».
Так.
«Але я одягаю її одяг, коли є нагода».
- Так. -«І не думаю, що я...
Я не знаю, хто я».
- Як ви із цим упоралися? - Так.
- Я була дуже упереджена. - Так.
Боялася ступити на невідому територію.
- Це було нове для мене. - Так.
У мене був психотерапевт, який мене зупиняв.
Я...
Проте я не...
Я сама себе не раз зупиняла, я нікого не звинувачую.
- Так... - Я хотіла висловити підтримку.
Але підсвідомо я...
- У мене все життя так. - Ви ж любите свою дружину і...
Так, я знаю. Розумієте...
- Ви любите дружину, своє життя. - Так.
-«Навіщо це?» Так. - Розумієте?
- Хірургія — це величезна... -«Ви впораєтеся?» Це ніби...
Я знаю, що я була перепоною в житті цього чоловіка... цієї людини.
- Ось твій синій стілець. - Гаразд.
Як би ти назвав це пиво?
- Є лише один варіант. - Так.
Корнеліус Дандергофф.
- Назвеш пиво Корнеліус Дандергофф? - Угу.
- Запам'ятай. - Гаразд.
Це Долорес О'Браєн. І я її вип'ю.
Я хочу тобі дещо показати.
У мене є дещо особливе для мого друга Корнеліуса Дандергоффа.
Курточка.
Це тримач для напоїв.
Це тримач...
Для мене Долорес не напій.
Не знаю, як у тебе.
Ні, Корнеліусу це сподобається.
Просто...
Заціни.
Ти чарівна, Долорес.
Твоя нова курточка схожа на моє пальто.
Чарівний вигляд.
- Корнеліусе, ти просто красень. - Корнеліусе.
Вгадай що?
Маленький сюрприз.
- Корнеліусе, який ти крутий. - Корнеліусе.
Корнеліусе, тобі варто схуднути.
- Допоможи Корнеліусу скинути кілька кіло. - Я...
- Який Корнеліус крутий. - Поглянь...
«Привіт, хочеш піти на побачення?»
«Ні». Я кваплю події.
«І не кажи!»
- Це твій перший раз? - Так.
- У... громадському місці. - У громадському місці.
Ти користаєшся з нагоди.
Так.
Хочу, щоб ти почувалася зручно.
Тож...
Марк Шпіц!
Подвійна бомбочка!
Ти налаштував?
Як сексуально.
Відпочинок з Марком Шпіцом.
Гаразд.
Класно, сексуально. Сподіваюся, світ побачить це фото.
Плавання в громадському басейні.
Обожнюю. Мені це подобається.
- Гаразд. - Обожнюю.
От би купальник краще сидів,
але не думаю, що я чимось відрізняюся від інших жінок
у сенсі купальників.
Звісно, було б краще, якби купальник сидів ідеально.
Ти й так гарна.
Дякую. Я справді... Я вірю, що ти це серйозно. Так?
Іронія в тому, що я стільки знімався без одягу,
в трусах або в плавках «Спідо»,
але я досить скромна людина.
Я знаю. Але коли йдеться про комедію, яку ти любиш...
- Що завгодно. - Ти жертвуєш собою.
Я зрадів, що тут нікого немає.
Коли я вдягав «Спідо», я був, так би мовити, не в комедійній формі.
Тепер я такий: «Боже». Не хочу.
- Я знаю, що ти щирий. Так. - Так.
Я знаю, що в тебе зайва вага у місцях, яких би не хотілося.
Так.
Але коли ти одяг костюм у Вашингтоні — ти гарний чоловік.
За нас красивих.
ЛАС-ВЕГАС
ОСТАННЯ ЗУПИНКА У ВЕГАСІ
- Які плани? - Не моє улюблене місто.
- Ти не азартний гравець. - Ні.
Може, запросиш мене на вишукану вечерю?
У Вегасі є п'ятизіркові ресторани.
Гаразд, але ти платитимеш.
- Так. - Я не проти.
- Добре. - Треба причепуритися.
Я не вдягатимуся як Шерлок.
Гаразд.
Може, це шанс отримати більше нормального досвіду.
Було б добре, бо я відчуваю, що буду
в іншому середовищі, де я ще не була.
Погуляємо ввечері містом.
НЕВАДА
КРАМНИЦЯ/БЛАГОДІЙНИЙ ЦЕНТР «ҐУДВІЛЛ»
Дякую, друже.
- Ти впораєшся? - Так. Я піду туди.
Роздивлюся і, якщо все буде добре,
сподіваюся, знайду щось гарне на сьогодні.
Побачимося.
- Бувай. До зустрічі. - Бувай.
ЗІРКОВІ КОСТЮМИ І ТЕАТРАЛЬНИЙ РЕКВІЗИТ
Вітаю, як справи?
- Я йду на вечерю з подругою. - Гаразд.
Але мені потрібне маскування.
Мені потрібен реалістичний...
Я не хочу, щоб люди знали, що це я.
- Хочете змінити... - Я Вілл Феррелл.
- Так. - Радий знайомству.
Тож, так,
я просто... Сьогодні ми хочемо повечеряти без знаменитості.
- Розумію. - Так.
Мабуть, тримайтеся подалі від яскравих кольорів,
щоб не привертати уваги.
- Так. - Щось природніше.
ЖІНКИ
Я не схожий на того, хто живе у Вегасі. Радше на туриста.
Цікавий варіант.
- Розміри суконь скажені. - Так.
- Приміряю цю. - Гарна.
- Гарна, правда? Дякую. - Так.
Мені подобається. Гадаю, так краще.
БУЛЬВАР ЛАС-ВЕГАС ПІВНІЧ
Вілле?
Вільяме!
Боже милостивий.
Що це таке?
Боже мій.
Я не Вілл. Я Девід Абернаті.
Девід Абернаті. У нас є столик на сьогодні?
Авжеж.
Дякую.
- Сідай тут. - Гаразд.
Ось так.
Дякую.
- Добрий вечір, пані, пане. - Привіт.
- Вітаю в «Ес Дабл'ю Стейкхаус». - Дякую.
Раді вас бачити.
- Дякую. - Дякую. Я Девід. Це Гарпер.
Девіде, Гарпер. Я Джон.
- Привіт. - Радий знайомству.
- Я Девід Абернаті. - Дев... Вибачте?
- Девід Абернаті. - Девід Абернаті. Я Джон.
Я був менеджером Бетт Мідлер і Air Supply.
- Ми вам раді. - Чекайте.
- Нам, будь ласка, два Монтегю. - Монтегю.
Чудовий вибір. Це один з наших фірмових напоїв.
Вип'ємо за...
- За наш маленький експеримент. - Так.
Не знаю, чи він працює. Не знаю.
Я теж не знаю, але...
Уся ця подорож, ти перебираєш частину критики на себе.
Так.
І це не справжнє життя транслюдини.
Але коли я була в крамниці «Ґудвілл»,
мені було набагато комфортніше, і це результат цієї подорожі.
- Так. - Це правда.
- Як... - Ще по коктейлю?
Так, я б випив... келих каберне.
Дякую, Джоне.
Для мене це складна тема.
Іноді, що кращий мій макіяж,
то гіршим здається моє обличчя.
У тебе...
чудовий вигляд.
Але щось є в повільному
звиканні до себе.
Так.
Що... «красивішою» я стаю,
то більше я бачу недоліків.
Я розумію. «Я докладаю максимум зусиль...»
Так. І я не відчуваю, що я... Так.
Я чітко усвідомлюю своє, на жаль, дуже чоловіче обличчя.
Я дивлюся в дзеркало і... Це вже ближче.
Так.
Але тепер я думаю: «Попереду ще стільки роботи».
Провівши майже два тижні з тобою, я...
Я думаю...
«Я з Гарпер».
Я забуваю...
- Мертве ім'я? - Мертве ім'я.
Воно повністю...
замінилося, не знаю.
Це ж...
Ти рада, що сидиш за столом із тим, у кого такий вигляд?
Я щаслива, що сиджу за столом
з колишнім менеджером Бетт Мідлер.
- Колишній менеджер. - Так.
- Думаєш, Джон... Ось і Джон. - Добре.
Гадаєш, Джон знає, що це я?
- Каберне «Нікель енд Нікель». - Дякую, Джоне.
Будь ласка.
Джон щось підозрює.
- Будь чесним. - Джон відчуває.
Так, Джон...
Уяви людину, яка їде в подорож із другом
і готова на все.
Припини.
І є буквально одна річ, яку вони хочуть зробити.
- Одна цікава річ. - Ми робили стільки хорошого.
Одна цікава річ, про яку вони мріяли,
про яку писали в щоденнику.
Ти не казав, що мріяв про «Данкін Донатс».
Я мріяв про «Данкін Донатс».
«Любий щоденнику...»
Сьогодні саме той день.
«...я знайшов дещо під назвою...»
«Те, що змінило моє життя. Це "Данкін Донатс".
Кожен пончик — мій друг».
- Ні. -«Я нарешті знайшов своє місце».
Схоже, йти ще довго.
- Ти в порядку? Хочеш, щоб я взяв... - Можеш узяти все?
У моєму щоденнику є кілька записів,
коли я просто спілкуюся із цим місцем.
Двадцять сьоме листопада 2015 р.
«Настає новий сезон невизначеності.
Суїцидальні думки, жалі,
божевільні мрії про безпечне життя у прихованих будинках подалі від світу,
де я можу творити і жити в мирі.
Я мрію мати квартиру в Мохаве, Каліфорнія.
Я зациклилася на переїзді в Мохаве.
Не можу позбутися цієї думки».
ТРОНА КАЛІФОРНІЯ
«У грудні я знайшла будинок у Троні, Каліфорнія.
Він коштував десять тисяч доларів і не йшов мені з голови.
Я зробила пропозицію,
і, схоже, дім тепер мій.
Мій власний простір одягатися як жінка, ходити як жінка.
Подалі від усіх».
Давно він у тебе?
Я купила його шість чи сім років тому.
Та ти що.
Так.
Я просто шукала...
місце, куди я могла
втекти подалі від людей і...
Цим він мені й сподобався.
Що він так далеко від усього?
Так, будиночок причаївся в пригніченій громаді, і...
Так.
Я відчувала...
що тут моє місце.
Угу.
Бо...
Так.
Я просто...
Я так себе ненавиділа.
Бляха.
Я почувалася чудовиськом.
- Я це ненавиділа. - Усе гаразд.
Так, усе гаразд.
- Усе гаразд. - Так.
Так, тож... мені подобалося...
У мене тут будинок середини століття, я його страшенно хотіла.
Зайдімо всередину, побачиш, як його понищили.
Я не хочу... Я не хочу мати із цим нічого спільного.
Я просто хотів спитати, який план?
- Віддаси комусь? - Ага.
Я знаю, це...
Я хотіла бути тут жінкою. Це все.
- Я хотіла... - Так.
Це був мій план. Хоча нічого б не вийшло,
бо я боялася цих людей,
тож я просто закривала штори і ходила по будинку,
це був мій сховок.
- Ти могла тут одягатися... - Так. Це було...
Я тут працювала в жіночому одязі,
привезла жіночий одяг із собою.
Я... сиділа тут увечері в жіночому одязі.
І мені подобалося.
Але це не вихід. Це не вихід.
Сховатися не вийде.
Це не... я від цього не втечу, і це просто тупо.
Я більше не хочу боятися людей.
Це сумно і жахливо.
Так, я мушу виходити у світ.
- Розумієш? - Так.
А ще...
Я більше не мушу тобі брехати.
- Так. -«У тебе класний дім».
- Так, це мій вибрик. - Так.
Це брехня. Мені це не подобається.
Я зовсім не люблю брехати друзям.
- Ось ти, наприклад. - Знаю.
Мій добрий друг, і я тобі брехала...
І я не...
Я просто хотіла почуватися в безпеці,
бо не знала, як люди відреагують. Мені було страшно.
Але я більше не хочу цього. Я можу...
У мене є кілька таємниць, яких я тобі не розповім.
Є кілька моментів, яких я тобі ніколи не розповім.
Я дізнаюся.
Ні. Це секрет і...
Я дещо вкрала з твого дому.
Я знаю що.
Ти гарний друг.
Може, запустимо феєрверки?
Боже!
- Це так круто. - Дай запальничку.
- Я просто поставлю це тут. - Гаразд.
Добре.
Не на мене!
О так!
Так!
Господи!
-«Ґейтор Ґан»! -«Ґейтор Ґан»!
«Ґейтор Ґан»!
ДЕНЬ 16
Що?
- Це наш... останній день. - Так.
- Я нічого не бачу. - Що там написано?
Там? «Данкін Донатс».
Якщо не зайдемо в «Данкін Донатс», це буде дурнувата подорож.
- Ти жартуєш? Боже. - Це дурнувата подорож.
Ти хотіла, щоб я був чесним.
Добре.
Ну добре.
- Вгадай що. - Чекай.
- Так. - Ти серйозно?
Так.
Чим можу допомогти?
Що вам більше до вподоби? Класичні пончики чи манчкіни?
А є яблучні оладки?
Так!
Замов щось!
Мені потрібен час.
- Ні! - Ні!
Класичні з глазур'ю.
- Ти, курва, щасливий нарешті? - Так.
- Я зупинюся, щоб ти поїв. - Боже мій.
- Знаєш що? - Що?
Вони смачні й холодні.
- Чудово. - Майже 5 000 кілометрів.
Пречудово.
То як тепер подорож?
Чесно скажу: це найкраща подорож у моєму житті.
Це була гарна мандрівка.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
НІГТІ МАНІКЮР
Гарпер!
- Боже! - Рада тебе бачити.
І я рада!
Гарпер і Вілле, яка була найкраща частина подорожі?
Ми чудово провели... Було багато моментів.
Ти щось дізналася про Вілла, чого ти не знала?
А ти щось дізнався про Гарпер, чого досі не знав?
Я й гадки не мав,
у якому відчаї Гарпер перебувала довгий час.
- Це як... - Так.
І вона це добре приховувала.
Я дізналася про Вілла...
Ми дружимо вже 27 років.
Але...
Так. Тобто...
Він мене любить. Розумієш, про що я?
Він бачив мої зриви.
Я бачила, як ти там кажеш, зриви мішка із цементом.
І... не знаю...
Йому було небайдуже.
Він дбав, щоб мені не було боляче і...
Це просто... Так.
Я просто... Це було дуже приємно.
Так.
Неймовірно.
Вілле, який колір обереш?
Зелений.
Оберу колір батьківщини,
Смарагдового острова.
- Гарно. - Буде круто на День святого Патрика.
Боже, що сказати?
Не можна завадити творчому процесу.
Дзвінок переадресовано на...
Та що ж таке!
Залиште повідомлення після сигналу.
Привіт, Крістен.
Привіт.
Це Вілл і Гарпер, і ми...
Боже, ми майже офіційно перетнули всю країну.
Зараз ми підемо на пляж і...
- Ми просто цікавимося. - Так.
Якщо хочеш надіслати щось
у наступні дві-вісім хвилин, було б чудово.
- Поглянь. Ми приїхали. - Так!
- Океан. - Яка краса.
- Приємні відчуття, скажи? - Так.
- Дорога була довга. - Так.
- Знаю. - Правда?
- Ого. - Чудово.
Ми вже ставили стільці в дуже гарних місцях.
- Так. - Великий каньйон.
- Так. - Річка Міссісіпі.
Могутня Міссісіпі.
На парковці крамниці «Волмарт».
- Я ніколи цього не забуду. - Так.
Ми ніколи не забудемо цю подорож.
Бо через тиждень або через пів року...
Так.
- Ця радість... - Так.
Я відчуватиму радість від зустрічі з тобою.
Я завжди її відчувала, але я ще більше зблизилася зі своїм другом.
- Я все одно... - Так.
Я щось придумаю завтра, про що я забув тебе спитати.
Я пригадаю, чого не сказала,
що хотіла тобі розказати.
- Але... - У нас є час.
- У нас є час і... - Тобто, так.
У мене є для тебе подарунок.
- Справді? - Так.
Бо ми...
У нас була розмова про красу.
Так.
- І як приймати... - Так.
Те...
Чи то макіяж, чи пошук правильної сукні...
щоб почуватися добре як жінка, почуватися гарною.
Тож... я подумав:
«Я знаю, що хочу подарувати Гарпер».
Діамантові сережки.
- Ні, ти серйозно? - Так.
Боже мій.
Тож...
Просто...
як спогад про подорож,
про те, що нормально...
почуватися гарною і робити гарні речі для себе.
Ого!
Я не...
Господи.
Це так круто.
Це так мило.
Правда?
Це особлива мить.
Я іду.
Ого!
Непогано!
Долорес.
Корнеліусе.
І що далі?
Завтра я
повертаюся назад.
Мені треба в Нью-Йорк, тому я повертаюся.
А ти що?
У мене ніяких планів. Я відкритий до можливостей.
- Хочеш поїхати зі мною? - Так, їдьмо.
- Іншим шляхом. - Новий маршрут. Чудово.
- У мене є ідеї. - Так.
- Є кілька цікавих місць. - Чекаю з нетерпінням.
Привіт, це Крістен. Я...
Здається, я закінчила пісню.
Сподіваюся, вам сподобається.
Отже, слухайте.
Гарпер і Вілл їдуть на захід
Пара давніх друзів
І пара новеньких грудей
Вони їдуть дивитися Америку
Не знаю, що вони знайдуть
Перед ними широкий шлях
Щоб нагадати
Що друг — це друг, це друг
До кінця
Від берега до берега
Попереду 5 000 кілометрів Щоб стати ближчими
Льюїс і Кларк
Наважитеся відвідати дорогі серцю місця?
Перед вами невідомість
Ви надзвичайно хоробрі
Гарпер і Вілл їдуть на захід
Як Тельма і Луїза
Але з меншою кількістю смертей
Вони їдуть дивитися Америку
Одна дівчина й хлопець
Перед ними широкий шлях
Щоб нагадати
Що друг — це друг, це друг
До кінця
У них усе вийде
Навіть якщо вони не знатимуть, що сказати
Вони знайомі все життя
На шляху до пошуку себе
Чарівна жінка
Мандрує з дорослим ельфом
А це джазова частина
Припускаю, у машині немає місця
Для мене, інакше б мене запросили
Але я зіграю свою роль
Від щирого серця
Гарпер і Вілл їдуть на захід
Не на пошуки золота
Вони шукають дещо краще
Вони їдуть дивитися Америку
Прислухаються до власних інстинктів
Перед ними відкритий шлях
Щоб нагадати
Що друг — це друг, це друг
До кінця
- Стань у праву смугу. - А я в якій? Так.
- Так, ти в... Так. - Дякую. Дуже дякую.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин