Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ніколи не можна недооцінювати силу переконань.
Я з Венди…
де суспільства міфічні.
Вендійською мовою ми називаємо панголінів «куара».
Наші старійшини вірять,
що панголін спускається з неба.
І вібрує лускою, щоб викликати грім.
Панголін приносить нам дощ.
Коли побачиш панголіна, це означає,
що матимеш благословення,
бо панголін — дар божий.
ПАНГОЛІН: ПОДОРОЖ КУЛУ
ЙОГАННЕСБУРГ ПІВДЕННА АФРИКА
До «Панголіна»
я був на тому етапі свого життя,
де я хотів чогось
трохи більш довгострокового і значущого.
У панголінах щось таке є.
Вони змінили моє бачення світу.
Але я й досі не бачив жодного панголіна в дикій природі.
Лише врятованих нами від незаконної торгівлі дикими тваринами.
Так я познайомився з Кіджимою.
Усі вісім видів цих унікальних ссавців
безжально використовували для традиційної китайської медицини.
Луска використовується як інгредієнт десь у 60 комерційних засобах.
Якщо рівень нелегальної торгівлі залишиться таким, як зараз,
панголіни зникнуть за два-три десятиліття.
Спецоперація — коли ми отримуємо дані
про існування панголіна, якого хочуть продати торговці.
Рей заманює їх, вдаючи покупця.
Гаразд, чекайте.
Біжіть!
Негайно!
Вставайте!
Каже, він у нього тиждень.
-Дуже легкий. -Малесенький.
Кіджима був новонародженим, тому й крихітним.
Неймовірно
бачити й відчувати, які вони невинні.
Їхній єдиний захист — згорнутися в клубок.
Вони не можуть утекти.
Вони вас не вкусять.
Друже. Ти молодець.
Вони й мухи не скривдять.
Ми зробили внесок, щоб допомогти тварині,
яку, можливо, вбили б.
Тож насправді добре, що ми це зробили. Так.
Раніше після спецоперації я був суперзадоволеним.
Чоловіча гордість.
Тепер у мене просто травма.
Я знаю, які страждання, переживає ця тварина.
Деякі з них так і не вийдуть повністю з темряви й помруть.
ЙОГАННЕСБУРГ ВЕТЕРИНАРНА ЛІКАРНЯ ДЛЯ ДИКИХ ТВАРИН
Ніколи не знаєш, у якому стані
буде панголін, коли його привезуть.
Браконьєрство дуже травмує,
бо їх витягують з їхнього маленького раю…
-Не… Дата. -Дата. Так.
…вони переживають дуже важкий…
НІККІ РАЙТ
…період поганого поводження, криків, музики й шуму.
Кіджима був малесеньким.
Жаль божий дивитися,
бо він, мабуть, досі був би з матір'ю.
ПАЛАТА ПАНГОЛІНІВ МІСЦЕ НЕ РОЗКРИТО
У нас є волонтер на кожного панголіна.
Вони дуже чутливі тварини, бо одинаки.
Пам'ятаю, мене вразило, наскільки він був наляканий.
З тобою буде нелегко, так?
Нумо.
З тобою буде дуже нелегко.
Може, він пережив особливо травматичні події.
Бідолашна тваринка просто в дикій паніці.
Іди сюди.
Усе гаразд.
Нічого, друзяко. Усе обійдеться.
З 2007 року,
гадаю, ми вже випустили на волю майже 100 панголінів.
Раніше ми лишали їх на кілька днів у себе,
вводили їм рідини, а потім якомога швидше вивозили.
Без процесу випускання.
Зараз ми робимо все геть інакше,
бо засвоїли дуже важкі уроки.
За час між лікарнею і процесом випускання на волю
ми втрачали панголінів.
Кількість вражала.
Мало бути місце, де їм можна було б знову стати панголіном,
диким панголіном.
Так виникла мрія про панголінаріум,
і ми шукали відповідне місце.
ЗАПОВІДНИК ДИКОЇ ПРИРОДИ ЛАПАЛАЛА
Лапалала — прекрасний заповідник.
Там є гори. Болота. Луки.
Там безліч різних видів мурах.
Ідеальне місце для молодих панголінів.
Ми вирішили повезти туди Кіджиму,
і щоб Ґарет поїхав з ним.
У мене точно є страх невдачі.
Мені ніколи в житті не доводилося плекати щось настільки вразливе.
Добре, тримайся. Ще трішки.
Я просто хотів виконати роботу якнайкраще.
Але з Кіджимою легко бути не могло.
ТАБІР ТАЧСТОУН, ЛАПАЛАЛА ПОТЕНЦІЙНЕ МІСЦЕ ПАНГОЛІНАРІУМУ
Привіт.
Гаразд.
Вітаю у твоєму новому домі. Чуєш?
Вітаю в новому домі.
Так? Привіт, малий.
Готовий прогулятися?
Прогуляємося?
Вони пережили дуже травматичні події,
тож багато наших дій —
це психологічна реабілітація.
ДЕНЬ ПЕРШИЙ ВАГА: 3,30 КГ — КІДЖИМА
Кіджима важив близько 3 кілограмів.
Йому треба важити 6,5 кг, перш ніж ми його відпустимо.
Готовий іти?
Це вага, визначена
за довгі роки спроб і помилок,
і ми дорогою ціною дізналися: якщо панголін замалий,
він не виживе.
Уперше, коли я привіз його сюди в Лапалалу, він просто втік.
Куди ти йдеш?
І він спритний.
Там паркан.
Обережно, вдаришся об паркан.
Я був аж надто турботливим татом.
Не випускав його з поля зору.
Ось Кіджима!
Ось іде Кіджима.
Ідеш поплавати? Так?
Обережно.
Чуєш? Обережно там.
Його головним інстинктом був не пошук домівки чи їжі.
Схоже, тут спрацював інстинкт тікати.
Він не вважав, що бути в моїй присутності дуже безпечне.
Він був дуже вмотивований.
Не ласкавий, не грайливий.
Його головним інстинктом було втекти.
Це панголін Темінка, але він ще не зовсім двоногий.
Тому коли ходить,
він усе одно часто спирається на передні лапи.
Панголіни існують на Землі вже 85 мільйонів років.
Вони еволюціонували разом з динозаврами.
Ходить на задніх лапах, а передні лапи, як у тиранозавра,
отак він і тупцяє.
Нема жодного іншого ссавця, вкритого твердою перекривною лускою,
що саме по собі робить їх абсолютно унікальними.
Це древня істота, яка перебуває під загрозою вимирання.
Істота зі статусом, як у єдинорога.
Настільки вона рідкісна.
По суті, панголіни не можуть відкрити рота, як ми.
У них маленька дірочка, звідки висовується язик.
Їхня їжа — це буквально мурахи й терміти.
І все.
Вони дуже добре чують.
А бачать дуже погано.
Їхній нюх навіть кращий, ніж у собак.
У них нема голосових зв'язок.
Вони мовчать.
Ведуть переважно нічний спосіб життя.
Сплять у норах.
Ви не помітите їх за 5 метрів від себе.
Просто не побачите.
Одна самиця народжує лише одне дитинча на рік.
А батьківська турбота в них надзвичайна.
Мами доглядають за дитинчатами шість-сім місяців.
Коли з часом ті виходять з нори,
то їдуть на спині в мами, вчаться їсти тверду їжу, взнають,
що шукати.
А потім ідуть жити самостійно.
Життя з панголіном
дуже тихе.
Я змінив увесь свій розпорядок дня
під його розклад.
У звичайний день я встаю о четвертій ранку,
тоді
адміністративна робота, керування бізнесом.
А тоді, очевидно, жду, щоб почути шкрябання в коробці.
Привіт, друже.
Привіт. Будь чемним хлопчиком.
Ходімо.
Друже. Пішли.
Перед панголіном можна поставити тарілку мурах, і він не їстиме.
Позіхаєш, так? Давай.
Щоб вони їли, є єдиний спосіб: поставити їх на землю, хай шукають.
Гаразд. Так. Ось.
Зараз.
Ось так. Ану, друже.
Ось.
Коли шукаєш мурах, маєш добре їх знати.
Кіджима привів мене в той світ…
на самій поверхні Землі.
І під нею.
Це підземне царство у них спільне.
Величезний мурашник.
Кесвелл — мурашиний лікар.
-Це мурахи полірахіс. -Так.
Він у захваті від світу мурах.
У мене слабкість до мурах.
Як у панголінів.
Отже, мірмекологія — це, якщо коротко, наука про мурах.
Про те, як працює природне середовище, я дізнався не з підручників.
Хлопчиком у Венді
я ходив у буш.
Там були ділянки землі. У них вирувало життя.
Усі ці тварини.
Але за всі ці роки на природі
я ніколи не бачив панголінів.
Уперше я побачив панголіна разом з Ґаретом.
Це було неймовірно.
Ця міфічна тварина.
На вигляд він як гібрид кількох тварин.
Це було щось прекрасне.
Зараз у Лапалалі в мене йде довготривале дослідження
з вивчення реакції мурах на зміни клімату.
Ось одна з них. Оці маленькі.
Ясно.
Мурахи — так звані соціальні тварини,
ми теж соціальні.
І всі вони з однієї сім'ї.
Мати-засновниця — королева.
Ти мати, всі тебе слухаються.
У тебе є діти, як Термінатори,
які лише виконують накази.
І всі їхні дії — тільки для успіху колонії.
Усі мурашки, яких ви бачите, — самиці.
Усі вони сестри.
Схоже, вони розмовляють між собою.
-Іноді умивають. -Вони вмивають одна одну?
Так, умивають.
Ви переважно бачите старших,
бо новонароджені та всі брати — досі в мурашнику.
Здається, в колонії дорослих мурах
що ти старший, то ризикованіша робота.
Коли він нюхає землю, значить, шукає їжу.
Він відчуває запах мурашок крізь 30 сантиметрів твердої землі.
Ці личинки — те, що він шукає.
Мініатюрні рисинки.
Так. Це яйця.
Авжеж.
Він бенкетує.
Як панголінове морозиво.
Мурахи в страшній паніці.
Для них він, як гігантський дракон,
який прийшов їх знищити.
Мурахи спробують врятувати своїх малюків.
Вони їх піднімуть
і стануть нести якомога далі від нападу,
якомога швидше.
І коли мурахи кусають його за язик,
він протягує його між пазурами, щоб їх скинути.
І часом він майже зав'язує його у вузол.
Ну він же їв.
Точно їв.
Але все одно хоче втекти.
У мене був сильний стрес,
адже стільки всього залежить від його успішного випуску на волю.
2 МІСЯЦІ 4 ДНІ 3,80 КГ
Ми хочемо облаштувати тут притулок для панголінів.
Якщо щось із ним піде не так,
то, швидше за все, проєкт не запустять.
Довкола місць, де ми ходимо, є електричний паркан.
Найнижчий дріт десь за 20 сантиметрів над землею.
Саме та висота, на якій панголін, ідучи на задніх лапах,
натрапить на паркан й отримає удар у живіт.
Розряд ударить, і звір згорнеться в захисний клубок.
І сидітиме так…
доки не загине.
У цій країні рівень смертності від електричного струму
на шість-сім порядків вищий за нелегальну торгівлю.
Одного разу я йшов і на секунду відволікся.
І він, мабуть, вирішив: це шанс.
І повернув до огорожі.
Я стрибнув назад, щоб відштовхнути його від огорожі.
Струм пройшов через мене і до нього.
Ох ти.
Він почав несамовито тремтіти.
Усе гаразд, чуєш?
Ось так…
Проблема в тому, що він пов'язав розряд не з парканом.
А зі мною.
Слухай. Усе гаразд. Чуєш? Це я, друже.
Це ж я. Ти чого?
Не страшно. Це я.
Маленький.
Я мусив дати йому спокій.
Я відчував провину.
Чого ти, все гаразд. Чуєш, друже? Нічого. Це ж я.
Я так розчарувався в собі.
Усе своє життя я боявся, що я якийсь не такий.
У школі було важко. Я був гіперактивним.
Не міг всидіти на місці.
В юності я був бунтарем.
У старших класах я ходив у дві чи три різні школи,
і зрештою кинув навчання.
Добрих три роки я заробляв на життя грою в покер.
Вечірки.
Мені подобалося.
А потім двоє моїх найкращих друзів загинули в автокатастрофі.
Я був безутішним.
Я став дуже відірваним від життя.
І поступово почав розуміти,
що ніколи не буду щасливим,
якщо не знайду щось інше.
На всі шкільні канікули мене відправляли в Зімбабве
гратися на природі.
Я пам'ятаю дуже сильне відчуття свободи,
коли я там був.
Це відчуття тиші.
Я хотів працювати з дикою природою,
але керував бізнесом у Йобурзі.
Я не міг бути в буші весь час так, як мені хотілося.
Так.
Тоді я зв'язався з Реєм,
він відвіз мене у ветеринарію диких тварин Йобурга.
І я побачив свого першого панголіна.
Моє життя розділилось на до і після.
Я почав вигулювати їх щодня.
У них відчувається така делікатність.
Мене все життя вчили:
«Ні, про свої почуття не говорять».
Але я думаю, що різниця між панголінами й людьми полягає в тому,
що біля панголіна значно легше бути вразливим.
Вони не засудять ту вразливість.
Вони бачать тебе справжнього.
Це ти тут і зараз, і все.
Після електричного паркану
він довго мені не пробачав.
Побігай по садку…
2 МІСЯЦІ 25 ДНІВ ВАГА: 4,30 КГ
поки я взуваюся. Гаразд? Чуєш? Добре?
Не перелазь паркан чи ще щось.
Я скоро буду.
Усі панголіни різні — так само як і люди.
Деякі панголіни просто дружать з усіма.
Деякі дуже чутливі й нервові.
Він ніяк не міг призвичаїтися.
Зулуською «кіджима» означає «бігти».
Якщо я постійно кажу йому «біжи», можливо, він це розуміє.
«Кулула» зулуською означає «легко».
Тож я почав називати його Кулу.
З ним це не спрацювало.
Кулу робить що хоче.
Гаразд.
Хочеш піти сюди, так? Сюди підемо?
Іди сюди. Давай. Злазь.
Я намагався встановити для нього межі.
Є певні ділянки,
межі яких позначені дорогами.
Він не любить обмежень.
Він дуже хитрий.
Якщо я поруч, він точно зупиняється.
А потім робить шалений ривок,
щоб перейти дорогу, в надії, що я його не побачу.
Ти їси, бо чув, як я підходжу?
Чи ти просто чемний хлопчик?
Він збагнув, що поки він їсть,
я не беру його в руки. Якщо він їсть, я його не піднімаю.
Тому він тікає,
я зупиняюся, іду до нього, щоб узяти його в руки,
він починає шкребти землю, чи є там їжа, чи нема.
Він як маленька дитина.
Його увагу треба перенаправляти.
Інакше він такий: «Гаразд, тепер я досліджую».
Щоб він привчався до дикої природи,
йому треба лазити в нори.
Дикобрази, чагарникові свині, бородавочники риють нори.
Трубкозуби, звичайно.
А панголіни потім переробляють нори під себе.
Ай!
Іноді ввечері він пробирається в нори,
бо явно хоче поспати на природі.
Для мене це означає, що треба якось його витягати.
Боже.
Сподіваєшся, що там нема бородавочника.
Ще я завжди думаю про змій, які звідти вилазять.
Павуки.
Я маю знати,
що він не вийде з нори о першій ночі
і не спробує рвонути на свободу.
Боже.
Ай!
Я застрягав у кількох норах.
Мене доводилося витягати з кількох нір, так.
Я тягну, а ти йди руками.
-Наче тачка. -Гаразд, повільно.
-Ти як? -Ця гілка щойно штрикнула мене в яйце.
Боже мій.
Круто, що він там у норі,
але для мене це означає безсонну ніч.
Я спав поруч з ним.
Я запхнув ноги у вхід нори,
бо якби я заснув, то відчув би, як він повзе по мені.
4 МІСЯЦІ, 3 ДНІ ВАГА: 5,20 КГ
Повільно, з часом я навчився йому довіряти.
Оце відчуття свободи, яке я можу йому тут дати.
Я можу залишити його на годину,
а щоб знайти пізніше, використовую телеметрію.
Щоразу, гуляючи з Кулу, ти бачиш щось нове.
Шукаючи їжу, панголіни не нищать всю колонію.
Вони з'їдять, скільки треба.
Я вважаю, це так розумно.
Ви бачите, як уся поверхня землі ворушиться
і весь час повзе.
Здуріти можна.
Це великий мурашник жовтої божевільної мурахи.
Найагресивніші домінантні мурахи, які ще й страшні — оці божевільні.
Ми знаємо, хто в них головний ворог.
Панголін.
Божевільні мурахи їдять усе.
Вони обліплюють комах.
Навіть дрібних ссавців, наприклад, щурів.
Птахів, пташенят, які не вміють літати, — їх теж з'їдять.
Навколо термітника —
величезні мисливські угіддя божевільних мурах.
Коли панголіни поїдають термітів…
мурахам, таким як божевільні, це теж вигідно,
вони доїдають залишки їжі панголіна.
Носаті терміти-солдати напоготові, задерли носи вгору.
І якщо божевільна комаха наблизиться до них,
вони розпилять токсичний клей.
Це повністю відлякує божевільних комах.
І дає робочим мурахам достатньо часу, щоб відтягти личинки назад у мурашник…
а потім швидко закрити тунелі.
У нього непереборне бажання бути вільним.
5 МІСЯЦІВ, 14 ДНІВ 5,90 КГ
Але він має важити не менше шести з половиною кілограмів.
Панголін вагою шість з половиною кілограмів дуже сильний
і може згортатися в тугий клубок, щоб таким чином захиститися від хижаків.
У Кулу пішло багато часу на те,
щоб почуватися в безпеці в цьому середовищі.
Я почав помічати ознаки того, що він оговтується й заспокоюється.
У ньому явно щось змінилося.
Він почав мені довіряти.
Ой, так приємно.
Ось так. Добре тобі?
Панголіни поганенько регулюють температуру тіла.
Ось так.
Ми були на вулиці, і я трохи полив його водою, щоб охолодити.
На животик, ось.
І він почав крутитися
і повзати навколо дерева, як дурний.
Ось так.
Що ти робиш? Га?
Подобається, хлопче? Приємно?
Класно й прохолодно.
Іноді, граючись, вони обмотують хвостом твою руку.
Тоді Кулу вперше дозволив мені підняти його,
він використовував мою руку, щоб гратися.
Коли його тримають за хвіст і крутять, йому весело.
Він почав відкриватися,
з'явилася його грайливість.
Він має надзвичайно
страшний досвід з вини людей.
Так весело, скажи?
Ще? Хочеш іще? Ще хочеш?
Те, що він виявив до мене таку довіру,
неймовірно надихає.
Хочеш іще? Ну давай. Грайся.
У грі він вчиться захищатися.
Їм потрібен неймовірно сильний і розвинений тулуб.
Він натренував його завдяки качанню преса й згинанням.
І підтягуванням.
Ми тут уже пів року.
Великий хлопчик.
Ми дуже близькі до свободи.
Давай. Іди сюди. Позіхнеш для мене? Так?
Ми знаємо, коли вони готові до випуску на волю:
коли демонструють дуже розслаблену поведінку.
Добре їдять. Стабільно набирають вагу.
Ми зараз десь у 45 хвилинах їзди
від місця, де його випустять на волю.
Перший зняли, друже. Один уже.
З супутниковим тегом
я бачитиму його локацію з телефона.
Щогодини мені приходитиме пінг: «Я тут».
Вибач. Пробач, малий.
Але навіть так ставки дуже високі.
Ми випускали цілком здорового панголіна, і за ніч він гинув.
Нашого панголіна міг з'їсти медоїд,
лев, леопард, гієна, навіть слон.
Кожен панголін зіткнеться з небезпекою,
але рано чи пізно Кулу має здичавіти.
Покажеш, як ти позіхаєш?
Так? Втомився, друже?
Ну що?
Місце, де ми випускаємо Кулу…
ГОЛОВНИЙ ЗАПОВІДНИК
…рай для панголінів.
Тут повно
активних мурах і термітів.
Моє завдання — повністю пристосувати його,
щоб він знав, де знаходиться кожну секунду дня.
Він познайомиться з різними тутешніми запахами,
взнає, де потенційна небезпека.
Нумо. Іди сюди.
Давай. Ось так.
Рвешся тікати?
Ось так. Правда? Ти знаєш, де ти.
Упродовж перших трьох днів
він проходив по три-чотири кілометри на день.
Тут дуже велика територія.
Так, він поспішає.
Він якомога швидше їв
і намагався пройти якомога далі.
Куди ми йдемо? Тут леопард.
Ти точно хочеш бути тут? Га?
Він дуже квапився.
Будь у затінку.
Він має провести тут
хоча б тиждень чи два,
а потім уже досліджувати,
але не просто бігти кудись день за днем.
Я змушую його їсти, але хто там мене слухається?
Тут гарно, так?
Пішли.
Гайда, хлопчику. Нам ще треба поїсти.
Ось так. Правильно, малесенький.
Стій.
Я чув, як там щось втекло.
Так, тут у кущах монстри.
Ця відкрита ділянка — просто рай для леопардів.
Уночі дика природа зовсім не така, як удень.
Після настання темряви леви радикально змінюються.
Як і леопарди.
Я чую леопарда,
гуляють гієни.
Це дуже серйозне попередження.
Шкода. Він панікує.
Нічого, хлопчику. Я з тобою.
Ти зі мною, друже. Я поруч.
Іди сюди, малий.
Він витрачає багато енергії.
Цього вечора він важив найменше за тиждень,
це помітне зниження ваги.
І потенційно ми починаємо регресувати.
Він витратив більше енергії, ніж зміг накопичити.
Це логічно, так. Згадай його на початку.
Він бігав, а потім з часом заспокоївся.
-Ти цього й чекаєш. -Я хочу, щоб він зробив це зараз.
Чекай, поки він заспокоїться.
Ні, хай би заспокоївся зараз.
Думаю, коли раціональна порада не допомогла,
єдиний вихід — довіряти власному інстинкту.
А ще довіряти панголіну.
Бо в панголіна дуже сильні інстинкти.
Правило номер один — не загубити панголіна.
Я хотів не дуже над ним нависати.
Просто щоб він заспокоївся.
Але забути телеметрію — така дурна помилка.
Якщо він потрапить у певну зону,
і в нього знімуться теги, можливо, я його більше не знайду.
А ще ж є електричний паркан.
Той паркан — вірна смерть.
А він може проходити кілометр за годину.
Хлопці, вертайтеся до машини.
Не подобається мені це.
Негайно.
Ти відчуваєш таку провину.
Відповідальність перед командою твоїх людей,
але найбільшу відповідальність — перед твариною.
Оскільки супутниковий тег не реєструється, ми не можемо визначити…
де саме він знаходиться, щоб ми могли його знайти.
Ми ходили, шукали його, але…
Це як спроби знайти привида.
АФРИКАНСЬКА РОБОЧА ГРУПА З ПАНГОЛІНІВ
Він щойно відмітився.
Гаразд, їдьмо. Він пішов далі на північ
і зараз по той бік дороги. Поїхали.
Його немає вже дві з половиною години.
Ми знайшли його під деревом,
він їв термітів.
Гадаю, саме в той момент
я зрозумів: «Він справиться».
Йому не треба, щоб я був турботливим татом,
наглядав за ним.
Там терновий кущ. Ні.
Усе не проконтролюєш, а мій перший інстинкт: «Я зможу».
Але так, гадаю, реальність така: «Ні, я не зможу».
Привіт, герою.
Привіт, малий. Привіт.
Що таке? Іди сюди.
Він сам підходив до мене максимум разів десять.
Мій хлопчику. Привіт.
Привіт.
Боже мій.
Ох ти.
Боже мій, хлопчику.
Ти мене вмиваєш?
Мені треба вмитися? Так?
Він ніби як заспокоїв мене і сказав:
«Усе буде добре».
Так?
Треба ж таке.
Так? Дякую тобі за це, маленький.
Дякую, друже.
Так, я не знаю.
Здавалося, що він каже це мені.
КУЛУ НАБРАВ ПОТРІБНУ ВАГУ
Коли створювався всесвіт…
між цілителями й тваринами існував зв'язок.
Панголіни займають особливе місце.
Як вендійська дитина, ти маєш проводити
перші три місяці життя у себе вдома.
Перш ніж вийти, ти маєш бути вакцинованим задля безпеки.
Цілитель бере луску панголіна
і замочує її у воді.
Ми окропимо цією водою тебе,
як дощем.
Тоді ти пізнаєш смирення і спокій…
щоб коли панголін викличе грім,
ти не боявся.
Це востаннє, друже.
Чуєш? Це твій останній раз.
Останній раз. Останній, хлопчику. Так?
З одного боку я так хочу, щоб він був вільним.
Добре.
Але єдине, про що я думав:
«Що мені без нього робити?»
7 МІСЯЦІВ ВАГА: 6,64 КГ
Він же живе зі мною.
Я сплю за п'ять метрів від нього.
Я з ним цілодобово вже пів року, тому…
Як це — бути далеко від нього?
Гаразд, маленький, ми на місці. Чуєш, ми приїхали.
Ми тут, мій герою.
Оце ти зараз наїсися. Так?
Такий голодний, так? Я попрошу тебе багато їсти, друже.
Я відпускатиму його дуже поступово.
Це панголін, вирощений людьми.
Ось так. Смачно? Хороший хлопчик.
Він більше прожив зі мною,
ніж у дикій природі.
Чи почуватиметься він покинутим?
Чи стане це стресом,
що погано вплине на його імунну систему,
його обсядуть кліщі,
він перестане їсти й почне бігати вночі?
Агов, ти куди?
Багато чого може піти не так.
А ще є електричний паркан.
Як неминучий дракон.
Привіт, друже. Це твій дім?
Це твій дім, герою?
Чудовий день. Він багато з'їв і їсть досі,
що просто дивовижно.
Він неймовірно розслаблений.
Не тікав.
Щасливий. Я відчуваю, що він щасливий.
Ти задоволений?
Я в захваті.
Коли так працюєш з тваринами,
цей зв'язок дуже важко розірвати.
І йому доведеться це пройти.
І це буде до біса важко.
Ти.
І ми намагаємося врятувати вид.
Вид, який може вимерти за нашого життя.
Тобі випала честь працювати з привидом, з єдинорогом.
І якщо так подумати, це неабиякий камінь на душі.
Так. Він знає.
Я наглядатиму за ним стільки, скільки він мені дозволить.
Ми стежимо за панголінами до 12 місяців після випуску на волю.
І нам майже щодня треба знати, що там.
З фотопасткою
я можу не мозолити йому очі, але стежити за ним.
Як бачите, в цій норі
у нього нагорі спальня.
Коли він заходить, можна побачити, як він піднімається в нору.
Ми бачили багатьох різних сусідів.
Навколо нього неймовірний світ.
9 МІСЯЦІВ ВАГА: 7,83 КГ
Його ніщо не лякає.
Ось що панголін зараз відчуває.
Але жити на світі важко й небезпечно.
І він дізнається, що він вразливий.
Вендійською мовою панголін — містична істота.
Бачити його — благословення.
Але якщо на землю впаде одна крапля крові панголіна,
це призведе до стихійних лих.
Він був на волі вісім тижнів, коли я поїхав у Йобург на роботу.
Але поки я був там, мені подзвонили з заповідника
сказати, що він не виходить зі своєї нори.
Чого я тільки не передумав.
Я боявся, що з ним щось не так.
Найбільше я переживав, чи його
не вхопила плямиста гієна.
Мені аж до шостого дня не спадало на думку, що його нора могла обвалитися.
Того ранку я хвилювався дедалі більше
і накрутився по максимуму.
-Привіт, Ніккі. -Привіт.
Щось не так. Його не бачили вже шість днів.
Тож я продумав усе, що могло статися.
Боже, я не знаю, що… що вже й думати…
Не знаю, що сказати, хіба що йди туди з лопатою.
Так, гаразд.
Я приїхав туди вчора.
Встановив фотопастку.
Усе добре, малий. Це лише я.
Почав копати.
І весь час думав: «Господи, я викопую тіло».
Я відчував, що емоційно вигорів дотла.
І так, я копав дві години.
Нестерпно боліла спина.
Скоро я збагнув, що мені потрібна допомога,
викликав групу антибраконьєрів.
І ми з ними: копай, копай, копай.
На це пішло чотири з половиною, п'ять годин.
Ми викопали цілий басейн.
Зрештою дійшли до порожнини.
І тоді я був переконаний:
можливо, він уже неживий.
Я відкопую його тіло.
Хлопці, вимкніть світло.
Привіт, усе гаразд? Ти живий, хлопчику?
Так? Усе нормально?
І він глянув на мене.
Ти як, друже? Добре?
Я там і впав. Тільки й думав: «Боже, він живий».
З тобою все гаразд, малий? Так? Ти цілий?
Чуєш? Усе добре? Ти поранений?
Щось болить?
Маленький. Усе нормально?
Так? Усе гаразд?
Чуєш? Що ти тут робиш?
Перевірив його. Роздивився.
У нього шок від того, що відбувається,
і довколишнього шуму, і всього такого.
Здається, він трохи слабкий, тож…
Нічого. Ти зі мною, хлопчику. З тобою все гаразд. Усе добре.
Не страшно. Ти в нормі, друже.
Усе гаразд? Чуєш? Ти як?
Ти спиш? Малий?
Усе добре, друже?
Глянь на мене. Ти як, хлопчику? Чуєш?
Який же ти. Привіт, це я.
Це я, маленький. Це я.
Так? Усе гаразд?
З тобою все добре, малий. Що ти мене лякаєш?
Іди сюди. Іди.
Ось, ходімо нагору. Іди сюди. Нічого, іди сюди.
Походиш для мене?
Чуєш? Можеш ходити?
Я хотів подивитися, чи він слабкий.
І він повільно почав ходити.
Знайшов мурашник і поліз туди.
Почав жувати, як навіжений.
Малюк вмирав з голоду.
Оце так випробування.
Мені й на думку не спадало, що він застрягне в норі,
і мені доведеться через це хвилюватися.
2 ТИЖНІ ПО ТОМУ
Гаразд, велика дівчинко. Спокійно.
Ви бачили взаємодію між ним і великими ссавцями?
Цікаво те, що він ходить за ними.
-Щоб валятися в їхньому гної. -Так.
І вимазуватися ним.
Якщо ти лев і відчуєш запах лайна носорога,
навряд чи ти станеш на це полювати.
Так. Більшість тварин вдається до такої мімікрії.
Привіт, друже.
Зробимо це і я залишу тебе самого?
Давай. Ходімо.
Іди.
Іди сюди. Іди. Поквапся. Давай. Ми швидко. Привіт.
Я знаю, що ти вільний панголін. Ти не хочеш, щоб тебе брали. Так?
Натягнемо сюди. Ось так.
9 МІСЯЦІВ, 12 ДНІВ ВАГА: 8,10 КГ
Не рухайся. Ось так.
Агов. Ти там дуже спокійний. Чуєш?
Ти був чемним?
Ти був хорошим хлопчиком? Як животик? Добре.
Геть не боїться.
Бачите, як повільно він рухається?
Не так…
Авжеж.
Схоже, він прямує на захід у долину.
Твоя роль як людини — захищати тварин навколо себе.
Як вчені ми намагаємося зв'язати науку
і розуміння людей.
У нас є чарівна тварина,
яка може викликати дощ.
Усі люблять дощ.
Міф, що захищає,
що дає людям і довкіллю жити у гармонії.
Ці історії передавалися поколіннями,
але зараз ми виховуємо групу людей, яким треба казати все як є.
Їх не цікавить, у що колись вірили люди.
Чи для науки в поєднанні з традиційними методами,
чи для самої науки —
у центрі всього те,
що нам треба, щоб захистити довкілля.
Що наш вид зробив з видом кулу?
Гадаю, якщо така унікальна істота, як панголін, вимре,
це символізуватиме те, як ми ставимося до всього.
Це було збіса важко,
як довга дорога.
Тепер він зовсім інша тварина.
Такий розслаблений.
Здається, він може все,
коли захоче, на власних умовах,
без жодного тиску.
12 МІСЯЦІВ, 4 ДНІ ВАГА: 8,60 КГ
Він продовжує набирати вагу.
Зараз він уже обстежив усю цю територію.
І переїхав на цю щільну, зарослу річкову територію.
Він наче знайшов найдикіший куточок дикої природи,
тут він і живе.
Можливо, він шукає самицю.
Той факт, що він тепер ходить
і мітить скрізь своїм запахом, —
гарний показник що він готовий.
І ми знаємо, що тут є й інші панголіни.
Тепер він прожив у дикій природі
довше, ніж у неволі.
У той час це було майже схоже на повернення боргу.
Останні два рази, коли я ходив перевірити, як він,
він хотів сховатися від мене.
Лежачи долілиць,
він прагне злитися з оточенням.
Здається, це останній крок у процесі його повторного здичавіння.
Має бути час відпускати.
1 РІК 7 МІСЯЦІВ ФІНАЛЬНА ВАГА: 9,52 кг
У певному сенсі, можливо, ми ніколи не мали його бачити.
Якщо його більше ніколи не побачать,
це означатиме, що він на волі живе своїм життям.
ЧЕРЕЗ РІК КОНТРОЛЮ ПІСЛЯ ВИПУСКУ НА ВОЛЮ ҐАРЕТ ЗНЯВ З КУЛУ ТЕГИ,
І ТЕПЕР ЙОГО НЕМОЖЛИВО ВІДСТЕЖИТИ.
ПІСЛЯ 85 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ЖИТТЯ НА ЗЕМЛІ
КУЛУ І ЙОМУ ПОДІБНІ СТАЛИ НАЙБІЛЬШ ВИЛОВЛЮВАНИМИ ДИКИМИ ССАВЦЯМИ У СВІТІ.
ТОРГІВЛЯ ПАНГОЛІНАМИ ПІДЖИВЛЮЄТЬСЯ
ІНДУСТРІАЛІЗАЦІЄЮ ТРАДИЦІЙНОЇ МЕДИЦИНИ,
АЛЕ РАЗОМ З ПОСИЛЕННЯМ ПРАВОВОГО ЗАХИСТУ
ПОКРАЩУЄТЬСЯ Й ОХОРОНА ПРИРОДИ.
ПІСЛЯ УСПІШНОГО ЗВІЛЬНЕННЯ КУЛУ
АФРИКАНСЬКА РОБОЧА ГРУПА З ПАНГОЛІНІВ
ЗАСНУВАЛА СПЕЦІАЛЬНИЙ ЦЕНТР РЕАБІЛІТАЦІЇ ПАНГОЛІНІВ —
ПАНГОЛІНАРІУМ.
ҐАРЕТ І РЕЙ ПРАЦЮЮТЬ З ЛАПАЛАЛОЮ,
ДОСЛІДЖУЮЧИ Й ТЕСТУЮЧИ МОДИФІКОВАНИЙ ЕЛЕКТРОПАРКАН,
ЩО МОЖЕ РЯТУВАТИ ПАНГОЛІНІВ ПО ВСІЙ ПІВДЕННІЙ АФРИЦІ.
МАЛОЙМОВІРНО, ЩО ЛЮДИ ЩЕ КОЛИСЬ ПОБАЧАТЬ КУЛУ.
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова