Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
РІКІ ДЖЕРВЕЙС: СМЕРТНІСТЬ
Дякую.
Дякую. Отакої. Вельми вам удячний.
Дякую. Гаразд.
Гаразд, циц уже. Дякую.
Чесно кажучи, я приголомшений, але циц.
Дуже вдячний.
Дякую. Вітаю всіх на шоу.
Чудово повернутися з новеньким випуском.
Мій останній випуск показали на Netflix позаминулого Різдва,
і в тому випуску я говорив про те, що випуск перед тим посів перше місце
завдяки купі скарг.
І ті дурні зробили це знову.
Коли вони навчаться? Ну чесно.
«Заборонити показ…»
Перше місце. Усюди.
Моє ім'я було в тренді аж три дні того Різдва.
Я був не єдиним коміком-трендом того Різдва.
Знаєте гумористку Роузі Джонс?
У неї церебральний параліч, вона брала участь у телевікторині,
і тролі у твіттері писали: «Вона не смішна.
Кажуть, що так, бо в неї інвалідність. То ви її захищаєте через інвалідність».
Але не це було найбільш суперечливим.
Свята правда.
Того ж року Роузі Джонс зняла документалку для Channel 4
про свій стан, свою тяжку долю,
про тролінг, із яким стикається, деякі образи на її адресу.
І вона зухвало назвала цей фільм
«Хіба я д*білка»?
Так. Клас. Це сміливо.
А хто подавав скарги? Борці за права осіб із інвалідністю.
Вони на неї напали.
Казали: «Не можна вживати це слово». Вона така: «Що? Чому?»
Вони їй: «У вас інвалідність фізична.
А це принизливий термін для психічних розладів.
Якщо хочете використати принизливе слово, беріть те, що описує ваш стан».
По суті, Розі Джонс спитала: «Я розумово відстала?»
А борці за права відповіли:
«Ні, ви паралітичка».
Це жерсть, правда?
Тобто…
Це ж контекст.
Вона використовувала слово, щоб надати людям сил.
Її так обзивали. Вона не сказала: «Це не про мене».
Вона певною мірою прийняла це і переробила це слово на власне.
Активісти кажуть: «Ні, треба бути дуже конкретними.
Тільки справжні розумово відсталі можуть казати слово "дебіл"».
Але хто їм скаже? Хто…
Розумієте, про що я? Хто…
Не те щоб ти пішов до кімнати, де, скажімо, Бубба
лежить на підлозі й розмальовує.
І ти кажеш: «Усе добре, Буббо?»
Він каже: «Так».
Ні, не треба.
Це край провалля. Залишимо…
Він каже: «Так». А ти йому: «А знаєш, що тобі можна казати слово "дебіл"?»
«Чому?»
«Думай, недоумку. Подумай-но».
Гадаю, вона має право використовувати це слово в контексті.
Якщо їй цього не можна, то я вже його сказав,
тож я знову в халепі.
По суті, я не використовував це слово.
Кажуть: «Він використав таке слово».
Ні, не використав.
Використати це слово — це назвати ним когось.
Це використання.
Я вжив це слово в дискусії про це довбане слово.
Це має бути дозволено, хіба ж ні, серед дорослих?
Є дещо, із чим погодяться з будь-якого боку політичного паркану:
ми всі повинні визнати, що свобода слова — досі прекрасна річ.
Завжди була такою…
і завжди буде.
Але з'являються люди, які кажуть: «Ні, ми помилилися. Це погано.
Ми передумали. Нам більше не подобається свобода слова.
Люди, які хочуть свободи слова, просто хочуть вільно говорити жахливі речі».
А це неправда, та якби й навпаки —
у свободі слова добре, що можна й відповісти тим самим.
Це дуже хороша система.
І за законами свободи слова нічого не скажеш.
Це помилкова концепція.
Є купа застережень щодо свободи слова, і я з усіма ними згоден.
Не можна підбурювати насильство. Добре.
Не можна письмово обмовляти людей. Так.
Не можна письмово обмовляти людей.
Цікавий факт щодо закону про наклеп.
Обмовити мертвих — неможливо.
Тобто я можу стояти тут і казати: «Ґанді приймав у дупу».
Якби я хотів.
А я і хочу.
Свобода слова — найважливіше з прав людини,
джерело всіх інших прав.
Без свободи слова права людини неможливі.
Теоретично у нас у цій країні свобода слова є трохи довше.
Ми можемо критикувати уряд. Можемо критикувати поліцію.
Треба віддати належне країні, що дозволяє це, бо нам заздрять в інших.
У деяких країнах
розкритикуєш поліцію — тебе поб'ють чи гірше;
розкритикуєш уряд — тебе можуть посадити довічно.
Вони тікають від гніту, це правильно. І ви б тікали.
Вони тікають сюди. Кажуть: «Хочемо в Англію».
Ми питаємо «Чому?» «Є свобода слова».
Ми такі: «Ласкаво просимо. Що тепер робитимете?»
«Протести». «Що казатимете?»
«Англія — лайно».
«Усього доброго. Дякуємо».
Це їхнє право.
Але я застарий, щоб не казати того, що я хочу.
Я хочу говорити й робити те, що хочу. Завжди.
І завжди займатися улюбленою справою.
І не хочу робити другу улюблену справу, якщо можу робити найулюбленішу.
Я найбільше люблю грати в теніс.
Я граю щоп'ятниці. П'ятниці вільні.
Я їх чекаю. Граю в теніс. Заряджаюся на тиждень.
Тож якщо в п'ятницю доводиться робити мою другу улюблену справу,
як три тижні тому —
піти на похорон сусідської дитини —
я такий:
«Ну це
нудно».
Але ми всі хочемо поваги, так?
Ми всі хочемо поваги
й хочемо підвищити свій статус у суспільстві.
Так воно вже є. Це наша еволюція.
Це груповий відбір, відколи племенами керували плітки, так?
Є два шляхи, щоб підвищити свій статус у суспільстві.
Перший — бути компетентним у чомусь.
«Він хороший мисливець. Будь із ним. Він цінний для племені».
Інший спосіб підвищити статус — мати чесноти.
«О, він не великий мисливець, проте він мудрий, добрий тощо».
А потім, з появою соціальних мереж,
люди раптово виявили, що можна просто казати, що вони доброчесні.
Без жодних доказів.
Просто купа позначок у біографії, еге ж?
І вони підвищують статус,
самостверджуючись за рахунок інших.
«Він каже, що не такий доброчесний, як я. Ось, я хороший. А він…»
Так з'явився термін «показна доброчесність».
І я ненавиджу, коли приплітають дітей.
Можна вірити, у що хочеш, думати й голосувати, як хочеш…
Ходити на протести. Так.
Але коли я бачу п'ятирічну дитину з плакатом,
яка не знає, що написано…
Це ж дорослий, розумієте?
Я бачив, як написали таке. Хтось твітнув:
«Моя чотирирічна дитина глянула на мене й сказала: "Мамо,
чому Ріші Сунак ненавидить бідних?"»
Срана брехня.
Але найбільше в цій показусі бісить,
що люди приписують собі принципи моралі епохи.
Ви такі, які ви є, завдяки тому, де й коли ви існуєте.
Це не хоробрість із мого боку, якщо я атеїст
у цій країні цього року.
Це було б сміливо 200 років тому.
Або й безглуздо.
І в інших країнах це було б сміливо або безглуздо.
Але люди кажуть: «Я проти расизму».
«Так, молодець. Ми всі такі».
Ми знаємо, що це так зараз, але так було не завжди.
Якби ви народилися в іншому місці в інший час, можливо, не були б таким.
Кажуть: «Ні, я був би проти расизму, коли б не народився».
Люди кажуть щось на кшталт: «Ні, я б точно сховав у себе Анну Франк».
«Невже?»
З'являється Анна Франк, іде війна.
Ти відкриваєш двері, так? Усюди нацисти, еге ж?
Вона питає: «Можна тут сховатися?» Ти такий: «Овва…»
Анні Франк аж обличчя затулив.
«Овва. Зажди.
Що буде, якщо тебе знайдуть?»
«Уб'ють мене й тебе».
«Піди до сусідів.
У них чудове велике горище, друкарська машинка. Тобі сподобається».
Ні, звісно я антирасист,
проте я готовий визнати, що якби я народився 300 років тому
й був білим і багатим,
мабуть, у мене були б раби.
Тому що… Ні, бо…
Я був би добрий, тож циц. Я був би… Так.
Я був би найкращим рабовласником з усіх, кого…
Ні, справді. Я дбав би…
Я б добре вдягав своїх. Я б одягав своїх рабів…
Так, чесно. Я б одягав своїх рабів у костюмчики.
Типу: «Робітничі комбінезони — на смітник.
Осьо костюмчик».
Усі інші раби схожі на казна-що, а я…
Я б сказав: «Так,
ходімо в паб, хлопці».
Усі «білі» люди скажуть: «Рабам у паб не можна».
А я скажу: «Пішли ви, фашисти.
Це мої раби. Я роблю з ними, що хочу».
У пабі бармен: «Не можна їх сюди водити».
«Пішов ти». Ми йдемо в бар-салун.
Усі в костюмчиках.
Я кажу: «Ви такі гарні в костюмах, хлопці. І шкарпетки. До костюмів ще шкарпетки».
І такий: «Я пригощаю. Сховайте свої гроші. У вас їх і нема, але ви зрозуміли».
А потім ми сміємося, дражнимо один одного, просто підколи.
Якщо хтось надто гостряк, доведеться його покарати.
Щоб зберегти статус-кво.
Якби він назвав мене «свинорилим» тощо.
Нині це єдина припустима расова образа.
Білого можна назвати свинорилим. Чомусь усіх улаштовує.
Навіть ейджистів. Типу: «Свинорилий старигань».
І це чомусь цілком прийнятно.
Та я поверну це слово собі.
Чорні люди повернули собі слово на «Н». Я поверну «свинорилий».
Оце ж сидітиму в «Карлуччо» в Гемпстеді
з моїми білими друзями,
балакатимемо собі й такі: «Як ся маєш, свинорилий мій?»
Еге ж? І…
Якщо наш чорний друг, Руперт…
Я ж сказав, що це Гемпстед. Якщо…
Тож якщо Руперт зайде й так: «Свинорилий мій», — я відповім: «Не смій».
Я хочу сказати, що мораль еволюціонує.
Вона йде в ногу із часом, як і все інше. Подумайте.
За кілька поколінь
ми перейшли від легального рабовласництва,
шанованого й виправданого перед Богом,
до найбільшої огиди до расистів, чи не так?
Расист — найогидніша людина у суспільстві.
Та ні, педофіл — найогидніша.
Педофіл, потім расист.
А педофіл-расист —
найгірше.
Якби я зустрів педофіла-расиста, сказав би:
«Малих чорних теж трахай, падлюко».
Знаєте?
Нічого. Усе гаразд.
Той…
Мене за це не скасують.
Мене намагаються скасувати вже 15 років,
а так і не змогли.
Часто люди, які намагаються мене скасувати, — це інші коміки
з видань вищого світу, як завжди.
«Він б'є слабших.
Гумор має бити сильніших. Ми робимо саме це».
Як вони б'ють сильніших? Нападають на Бориса Джонсона.
А з якого біса це удар у найсильнішого?
Цей чувак — тугодум. Він як
той роздутий придурок Ґері Б'юзі —
клятий альбінос-яйцелюдина.
Він не може скласти речення. Ви чули, як він говорить? Такий…
Він просто йолоп.
Я цілю в сильніших.
Мої цілі — такі люди, не знаю, як Стівен Гокінг.
Так, наймозковитіший із людей.
Спробуйте… Він витримає.
Він будь-що витримав би за життя, бо він…
Почасти робот, так? Гадаю…
Він як крісло, що говорить, тож можна казати що завгодно.
І він відвідав острів Епштейна, тож пішов він.
Я не…
Що він там робив? Нащо йому…
«Я хочу поїхати…» «А навіщо? Щоб що?»
А просто поїхав, до дупи…
Я такий: «Що?»
Я знаю педофілів, ладних убити за квиток туди.
А він просто займає місце.
Може, це квота заради рівності, типу: «Треба когось на візку».
Я питаю: «Що ти тут робиш, Стіве?»
А він: «Думаю про дивну фігню».
«Відвали».
Мабуть, це злочин на ґрунті ненависті. Так, тобто…
Зараз модно так казати.
Що б не сталося: «Це злочин на ґрунті ненависті?»
«А що?» «Бо так гірше».
Невже? Чому?
Якщо дорогою додому на мене напали,
побили, пограбували, підрізали, облили кислотою,
я отямився в реанімації.
Відкриваю очі через бинти.
Поряд поліціянт. «Пане Джервейсе?» Я: «Так».
Він: «Ви мусите знати: це не на ґрунті ненависті».
Я такий: «Ой, хвала богу».
Ненависть аж пре, правда?
Але ні, злочин на ґрунті ненависті — це через расу, інвалідність, сексуальність.
Наприклад, тип зі зброєю хоче вбити когось навмання.
Він бачить натовп. Промовляє лічилочку.
Бах! Убиває когось.
Іде до суду. Суддя питає: «Чому ви вбили ту людину?»
Він: «Просто так».
Суддя: «То ви не фанатик?» Він каже: «Ні».
Суддя каже: «Ага.
Десять років».
Є інший тип зі зброєю. Він каже: «Ненавиджу коротунів».
Бачить маленьку людину. Цілиться. Бах!
Убиває коротуна.
Потрапляє до суду. Суддя: «Чому ви вбили маленьку людину?»
Він: «Я ненавиджу малих гівнюків».
Суддя: «Ви фанатик. Двадцять років».
За коротуна не мусять давати більше.
У нього навіть поцілити важче, хіба ні?
На місці судді я б спитав: «Ти влучив у коротуна зі 100 метрів?»
«Так». «Оце так зумів. Тобі…
П'ять років.
В армії. Запишіть його в армію».
Мені неприємно через цей жарт, бо я читав про те,
як маленьким людям завжди важко велося.
У середньовіччі їх катували й убивали,
пхали їх у бочки із шипами й котили з пагорба для сміху.
У вікторіанські часи їх віддавали в цирк, де змушували робити небезпечні речі.
А ще пізніше, аж до 1980-х, пам'ятаю,
коледжі влаштовували такі заходи, як метання коротунів,
де вони слугували дротиками.
Або боулінг ними.
І зрештою хтось сказав: «Що ми в біса робимо?
Можна припинити змушувати коротунів робити всяку дурню для нашої розваги?»
І це припинилося. А тепер повернулося. Бо вони на Паралімпіаді.
Тепер у них… Ага.
Тепер кажуть: «Улаштуймо їм перегони й…»
Ага.
«Киньмо їх у воду, глянемо, чи вміють плавати».
І вміють. Тож…
Над цим треба трохи попрацювати.
Люди не розуміють, скільки зусиль іде на тур.
У мій минулий тур я мав 60 вечорів із новим матеріалом.
Після того — ще 25 шоу-недоробок.
Потім я провів 85-денний тур по всьому світу, практикуючись по ходу.
Один критик, сидячи за кухонним столом, сказав: «Лінивий».
Він назвав мене незрілим і вульгарним.
Чотириока падлюка.
Я в такому віці, коли мене все дратує.
Щодня кажу те саме: «Чому все просто не працює?»
Знаєте? Багато про що.
Пульт від телевізора. Добре працює.
Знову взяв.
Що сталося за останні десять секунд?
Телефонний сигнал у Гемпстеді, де я живу, — лайно.
Ходиш такий по маєтку: «А так мене чутно?»
Якщо дзвонити з брукованих вулиць Гемпстеда —
там повний сигнал, теревенимо, чудово.
А щойно зробиш крок не туди…
Знаєте, чому сигнал там відстійний?
Бо там живе увесь бомонд,
і нікому не потрібен такий пілон у саду,
бо це негарно й спричиняє рак.
Але я запропонував раді
знайти сліпу людину, яка вже хворіє на рак…
Поставити в неї у дворі. Навіть не казати власнику.
Та бог із ними, з речами. Найбільше мене дратують люди.
Раз на день я кажу ще й це.
«Завжди знайдеться хтось, хто все псує».
Знаєте? Ну чому?
Ми нещодавно літали до Сан-Франциско, я і Джейн.
Ми злетіли, так?
Перший клас. Дзенькнуло, відстебнулися. Подають напої. Чудово.
І тут жінка за два ряди дістає свій ноутбук
і починає наклацувати щось дуже важливе.
На ній калатають браслети.
Вони ще й б'ються об….
Це мене бісить. Звучало, наче танець Морріса.
Мене це зводило…
Але ж це не протизаконно. Не викличеш поліцію браслетів.
Тож мушу мовчки страждати, сподіваючись,
що ми розіб'ємося.
Так я нині переживаю всяку фігню.
Якщо мене бісять, я дивлюся на ту людину й просто уявляю, якби ми вмерли й…
Тож я уявляю, як пілот каже: «Ми падаємо».
Літак падає, ми помираємо,
а глянув, і вона така…
а я такий…
І літак врізається в гору, ми всі горимо,
але я лиш на секунду довше прожив, щоб побачити, як їй настав гаплик.
Кому від чого легшає, еге ж?
Ми долетіли в Сан-Франциско й поїхали на екскурсію
в Саусаліто — гарне маленьке портове містечко.
Ми гуляли, оглядали пам'ятки,
але об 11:00, через різницю в часі, ми були голодні.
Думаємо: «Нам потрібен обід».
Ми знайшли відкритий ресторан.
Звісно, порожній, бо для мене ідеальний ресторан — порожній.
Ми сіли біля вікна й дивилися на затоку.
Там плавав морський лев. Приземлився пелікан.
Офіціант приносить їжу. О, це…
І раптом посеред цього спокою і досконалості
з дверей кухні виходить помічник
і просто стоїть у цьому порожньому ресторані, і такий…
Я подивився на нього. Я подивився на Джейн.
Джейн навіть не глянула. І каже: «Нічого не поробиш».
Мене всі кинули.
Мене кинуло в піт. Я просто спітнів.
Думаю: «Так, він зробить це знову». Звісно, він… Так…
Я стукнув виделкою по тарілці, глянув на нього.
Джейн: «Він не знає, чому ти витріщаєшся».
Я їй: «Щоб він спитав, чи все гаразд. А я скажу: "Ні. Бо ти робиш отак"».
Джейн каже: «Ти чого? Він таці возить. Він же на роботі.
Ми поїмо й підемо».
Тож обід зіпсуто, так?
І нічого не можна було зробити,
тож ось як я пережив останні десять хвилин обіду.
І це чиста правда.
Я їм. Щоразу, як він робив…
Я казав: «Сука!»
Так йому!
Я хотів, щоб це шоу було більш інтелектуальним.
І думаю, без жартів, це моє найбільш чесне й сповідальне шоу,
а не в стилі Единбурзького фестивалю, розумієте?
«О, мої батьки померли, тому тепер у мене аутизм».
Такого не буде, еге ж?
Мої батьки померли, але я точно не маю аутизму,
бо мені якось подарували кубик Рубіка, а я одразу кинув його у смітник.
Гадаю, це універсальний тест.
Ні, назва шоу — «Смертність», але це позитивне шоу,
гадаю, і воно…
Я хочу розповісти вам, що я дізнався
про те, як я живу в цьому віці, бо я старію.
Бачите? Тиша. Це перший рік так.
Донині люди казали: «Ти не старий».
Тепер такі: «Так-так, кажи».
Це… Насправді ще гірше роблять.
Кажуть: «Так, але що добре в старшому віці, то це те,
що тобі байдуже на думки інших».
Треба, щоб було не геть байдуже, бо саме думки інших
не дають тобі ходити вулицями з лайном у штанях.
«Ой, глянь на дідуся.
Диви, він…
Йому байдуже, що про нього подумають».
Ага, він дрочить на весіллі. Йому пофіг.
Але, як я вже сказав, це позитивне шоу.
З віком приходять не лише сум і морок. Є щось добре, є погане.
Справді є. У старіння є добрі й погані сторони.
Наприклад, так, зараз у мене більше шансів мати серцевий напад, інсульт, рак,
але й набагато менше шансів, що мене зґвалтують у в'язниці.
Так. Бачите?
Молодим я думав: «Чорт забирай, мені не можна у в'язницю,
бо маю надто гарну дупу».
Але тепер я доволі впевнений, що мене не чіпатимуть.
Типу, іду я коридором у перший день,
несу свій рушник, посвистую.
Усі підходять до решіток і такі… Розумієте?
І в душі мені можна митися скільки завгодно.
Ніхто навіть не гляне, не поцікавиться.
Найбільша загроза для мене, якщо нахилюся в тюремному душі —
це зірвати спину, так?
Завалитися на підлогу, щоб мене віднесли на мої нари
двоє здорових ґвалтівників-геїв,
голим уклали й пішли.
Я такий: «Не йдіть, я ще плече вибив.
Можете за мене… Ну, посмикати?»
Вони: «Ні». Я такий: «Як це, ні?
Ви ж геї-ґвалтівники».
А вони:
«Ну ми ж не монстри».
Я б також був би впевненіший у в'язниці, бо маю трохи грошей.
Гадаю, я зможу купити собі порятунок.
Першого ж дня спитаю: «Так, хто тут головний? Хто бос?»
А мені: «Тесак Гарріс, крило Д».
Я іду до Тесака й кажу: «Так.
Слухай, я тут на рік.
Плачу мільйон фунтів, щоб ти слідкував, що мене не битимуть,
не крастимуть мою їжу, і ніхто й пальця мені в зад не всуне».
Я ніколи такого не казав. Я ніколи не…
Тесак такий: «У в'язниці не буває прелюдій, друже».
Я вже в тому віці, коли радію, що серед нас немає Гарольда Шипмена.
Розумієте?
Хто надто молодий, щоб знати, хто такий Гарольд Шипмен:
це найуспішніший серійний вбивця країни.
Він убив 300 людей. Він убивав старих. Тож я про це.
Він би вже за мною стежив. «Хай ще трохи поживе».
Він був лікарем, еге ж?
Ось причина, чому ви про нього не чули:
він ніколи не фігурував у списках найгірших серійних убивць.
Хоч був одним із найгірших.
Але він не поводився як серійний убивця.
Він був лікарем. Старої школи.
Носив сорочку, краватку, твідовий піджачок, борідку, окулярики.
Відвідував пацієнтів.
Отак приходить до Едни, 85 років.
«Усе гаразд, Едно?» «Так». «Чаю? «Так, залюбки».
І він готує Едні чудовий чай.
А тоді додає смертельну дозу опіоїдів,
дає чай Едні й спостерігає, як вона п'є,
засинає і помирає — ось і все.
Він навіть не мастурбував.
Так, це марна трата, пане. Так.
От збоченець.
Це…
І
вважають, що він мав цю ідею змалку.
Гарольд Шипмен у дитинстві
бачив, як його мама вмирає від раку легенів і їй дають морфін.
І чомусь він подумав: «Я стану лікарем і робитиму це».
Не знаю, чи через те, що йому сподобалося, як морфін
звільнив маму від болю, тож це були вбивства з милосердя.
Переживав момент доброти. Чи навпаки.
Він заздрив старим, які жили довше за його маму.
І карав їх. Не знаю. Неважливо.
Власне, це важливо, бо якщо зрозуміти,
чому хтось так чинив,
можна помічати ці ознаки на майбутнє й спиняти злочини заздалегідь.
Ось коли буває стрілянина в школі в США.
Зазвичай це якийсь емо, який
іде в дитячий садок, вбиває близько 30 дітей,
потім цілить у себе.
І всі очевидці завжди кажуть те саме.
Кажуть: «Він був самотнім. Сидів позаду. Він був сором'язливим. Його цькували».
То берімо цих гівнюків зараз.
Розумієте мене?
Ну типу — зайдіть у школу, гляньте, кого мочить хуліган, так?
І так: «Далі я сам, друже. Дякую».
І тягніть малого вичварка в Борсталь чи у в'язницю.
І до хулігана: «Шукай ще».
Знаєте? Він робить…
Він молодець, цей ху… Треба більше…
Вони ж б'ють майбутніх дітовбивць.
З віком стаєш одержимим злочином і покаранням.
Мені завжди було цікаво.
Я вивчав філософію в універі, велика її частина — мораль.
І я завжди був проти смертної кари.
Як молодий ліберал я був проти смертної кари.
А тепер я старий ліберал, я досі проти смертної кари,
але тепер мені подобається, коли смерть застає тих, хто чинить щось погане.
Наприклад, хлоп у Бразилії. Відео із заручниками.
Тримає дівчинку під прицілом.
Каже: «Живим я не здамся, копи».
І тут снайпер просто вибиває йому мізки.
Обожнюю таке.
Пауза. Перемотати.
Або коли тореадора бик насаджує на роги.
Улюблений момент.
Особливо, якщо ріг встромити в дупу.
Як я кажу: «Просто Хуану в лузу».
Дякую.
Ні, не треба.
Або ті відео з «беззаконного» Нью-Йорка.
Вони є в Instagram і YouTube. Записано на айфон.
На них хтось грабує якийсь маленький магазинчик.
У нього капюшон і ніж, він краде бухло.
Йому байдуже, що його знімають. Йому це зійде з рук.
Аж тут із-за стійки виходить маленький 70-річний кореєць
і забиває його до смерті мітлою.
Це просто відпад.
Швидше б і мені стати 70-річним дружинником.
Я просто ходитиму Гемпстедом із тростиною.
А насправді це меч.
Я б його ще білим пофарбував, щоб здаватися вразливішим.
І темні окуляри надіну.
Бачу банду молодиків. Підходжу до них: «Даруйте, хлопці.
Ви знаєте, де магазин "Найк"? Хочу купити Air Jordans, ось готівка».
І щойно вони потягнуться: «Малі ви виродки».
Але смертна кара — це не те, так?
Це не самозахист.
Не в розпалі. Це холодне правосуддя.
Байдуже, що ти зробив. Може, убив когось.
Тебе судять. Визнають винним. Прирікають до смертної кари,
але ти сидиш іще інколи 10–15 років,
що теж невиправдано жорстоко.
Тоді тебе вбивають при свідках.
І все як у Біблії. «Око за око. Зуб за зуб».
Держава каже: «Ти вбив людину, тож ми вб'ємо тебе».
Але якщо ти когось зґвалтуєш і вб'єш,
тебе все одно лише вб'ють.
Онде лазівка, так? Це ж…
Щось схоже на мізогінію.
Ніби суддя так: «За зґвалтування — нічого, але ми…»
От би суддя сказав: «Ти зґвалтував і вбив людину,
тож тебе стратять шляхом повішання
і зґвалтують».
«Що, одночасно?» «Так.
У нас є купа добровольців із фалоімітаторами».
І він отак падає і такий:
«Та відвали ти».
«Сволота».
«Усе, він мертвий».
«Еге ж, я в курсі».
Може, щось і вийде.
Але чим довше живеш, тим сварливішим стаєш.
Не лише я. Це станеться з усіма вами.
Довше живеш — більше бачиш лайна.
І кажеш: «О, бляха, знову це».
І несеш усе більший тягар.
Чим ти старший, тим слабший, тож тягар стає важчим.
І ти кажеш: «Боже, знову це».
Зараз ще й не помреш так просто. Знаєте?
Кажеш: «Слава богу, я вмираю.
Бляха, я повернувся». Розумієте?
Бо можуть трансплантувати всі органи. Що б не…
Пересадити можна все.
Крім мозку. Бо то не має сенсу. Ви — це ваш мозок.
Тоді це буде пересадка всього іншого.
Але я погодився б.
До цього байдуже. Головне — це.
Якби я міг відписати мільйон фунтів для науки, щоб коли я помру…
Наприклад, я помру, тіло розірване, миттєва смерть, але голова ціла.
Її заморожують. Чекають на донора.
Якомусь бідоласі розтрощило голову.
Пришийте мою голову на його тіло — і я повернуся, так?
Статистично в мене також буде більший пеніс, тож…
Шанси на мою користь, повірте.
Тож я прокидаюся в майбутньому і кажу: «О, а це добре».
Кажу: «Ти завжди хотів великий». «Так, я завжди хотів великий».
І так: «Ану, приділю трохи часу собі».
Я починаю, та як дивлюся вниз, думаю: «Це не мій прутень». Так?
Думаю: «Ой, це не мій прутень.
Ой, це не мій прутень».
Та й рука не моя. Ну й нехай. Еге ж?
Я колись давав інтерв'ю. Схоже, я не сподобався журналісту.
Він запитав про дещо. Я подумав, що це грубо.
І дав неправдиву відповідь.
Він спитав: «Які у вас плани на власний похорон?»
Я сказав: «Хочу, щоб мене згодували левам у лондонському зоопарку».
Він такий: «Справді?» Я: «Так».
Я хочу, щоб доглядач зоопарку
вивіз моє товсте, мертве, голе, роздуте тіло в тачці.
І просто вкинув у яму до левів, отак.
Купа туристів: «Ой, а це хіба не той хлопець із "Офісу"?»
Тоді виходять два великі леви й починають мене їсти.
Леви починають з м'яких частин тіла, щоб догризти до середини грудної клітки.
Певно, кожен відгризе по яєчку, бо це найдоступніше…
І яєчка будуть на метр одне від одного.
Тож буде легко…
І вони з двох сторін мене їдять,
як у мультику «Леді й Волоцюга», дуже романтично.
Я жартував, але він мені повірив.
Настільки, що коли писав статтю,
він подзвонив у зоопарк і спитав, чи це дозволено.
А йому: «Ні, звісно, ні».
Коли вийшла стаття, заголовок був:
«Лондонський зоопарк відмовив Рікі бути згодованому левам».
Ніби я довбаний психопат.
Ні, можна не хвилюватися, що буде після смерті.
Хай це хвилює інших.
А ти вже вмер. Ти зробив своє.
Я знаю людей, у яких стрес через те, що буде після смерті.
Це релігійні люди.
Вони вірять у рай і пекло й таке інше.
І вони завжди трохи такі: «Чи був я достатньо добрим?
Бо рай чудовий, а пекло? Боже, що, як я потраплю в пекло?»
А я кажу: «Немає пекла. Це вигадка, щоб лякати дітей».
Мій улюблений фільм жахів усіх часів — досі найперший «Той, що виганяє диявола».
Уперше побачивши його на відеокасеті, я був уражений.
Одразу переглянув двічі. Такий захват.
Є там один момент, що мав би дуже зворушити.
Та я сміявся, побачивши його вперше,
бо він зображував диявола дуже грубим і дитячим.
Ви знаєте. Маленька дівчинка одержима дияволом.
Проводять екзорцизм.
Її обливають святою водою. Вона шипить.
Кажуть: «Силою Христа наказую тобі.
Силою Христа наказую тобі».
І в якусь мить диявол змушує дівчинку повернути голову й сказати:
«Твоя мати смокче члени в пеклі».
І хлопець спустошений.
Він думає: «О, це справжній диявол,
він знає, це правда.
Моя бідна мати смокче члени в пеклі».
Якби вчені знайшли диявола, скажімо, я помилявся, і диявола знайшли.
Його перевірили, затвердили автентичність,
отримали всі Нобелівські премії,
бо це було б найбільше відкриття всіх часів.
І я повірив би науці. Був би шокований.
Але сказав би: «Наука це довела, тож так, я вірю в диявола».
Це навіть не віра. Це знання. Я хотів би його побачити.
Якби диявол існував, я хотів би побачити його задля се…
Якщо це безпечно. Бо як убезпечитися від диявола?
Та якби він існував, ми б знали, чи не так? Ми б…
От вампіри живуть вічно, та ми знаємо, що від часнику їх плющить.
Тож ми щось би дізналися.
Може, якщо дияволу в клітку кинути гілочку петрушки,
він слабне абощо?
Але я зустрінуся з дияволом і скажу…
Сидить він. Я питаю: «Ти диявол?» Він: «Так».
І намагається мене образити.
І це найкраще, що він має?
Він каже: «Ріку». Я: «Що?»
А він: «Твоя мати смокче члени в пеклі».
А я такий: «Тю, начхати».
По-перше, вона мертва. По-друге, вона була гетеросексуальна.
По-третє, наприкінці життя не мала зубів.
Тож… Ні.
І це ж пекло.
Подумайте, які жахливі речі могли б там бути.
Зґвалтування розпеченими кочергами. Щури, що їдять очі.
А матуся отримала члени. Молодчинка!
Це, певно… Це…
Мабуть, це одна з найкращих робіт у пеклі.
Бо це… На Землі — жахлива робота.
Я ніколи в житті не смоктав член.
Але якщо я помру й прокинуся: «Бляха, я в пеклі».
Вічність тортур.
Я візьму перший же член: «Цур, мені».
«Не проблема».
Навколо, бачу, здирають шкіру живцем,
а я… Насмоктую.
Я, бляха… Отак. Я…
Я б дивився на біг боса й казав: «Я ж чудово пораюся. Не переводьте».
І…
Диявол ходить із планшетом дещо збентежений, думає:
«Ніхто ще ні разу не визивався сам на члени, але…»
І такий каже: «Добре. Продовжуй».
А я… Ось так.
А якби він сказав: «Тебе ж записано на прасування»?
Я б сказав: «Бляха. Оце я міг би…
Я ж міг би прасувати!»
А кому смокчуть член у пеклі? Ось що я хочу знати.
Бо туди потрапляють для покарання, а це якби приємно.
Тобто я там такий трохи тішуся, бо молодець,
думаю: «Це чудово».
Не чудово, але…
Але диявол — хитрюга.
І я б собі подумав: «Цікаво, чий це член?» Дивлюся: «О, це клятий Гітлер.
Я смокчу член Гітлера».
Чому це можна робити публічно?
Бо якби я пішов за кимось із вас додому й крикнув крізь отвір для пошти:
«Смокчи член Гітлера в пеклі», — ви б викликали поліцію.
Але ви заплатили, щоб почути від мене це лайно.
От срака.
Я скажу, що дуже популярно зараз в Англії
і в Америці, особливо в Каліфорнії.
Психічні розлади.
Ой, вони аж злетіли. Без стелі.
У школі ти був або тупим, або розумним,
або нормальним, або психом, так?
З'явилася тисяча нових видів психів.
Раніше це було клеймом. Усі казали: «Я не псих».
Тепер кажуть: «Я псих».
Вони хочуть… «Я псих».
Усі, кого я знаю у ЗМІ, мають СДУГ.
Кажуть: «У мене СДУГ». «У мене СДУГ». «І в мене».
«Проходив тест?» «П'ять разів».
«Здав на п'ятому». «Молодець». Так?
І це наче… Вони…
«Я пишу про це пісню».
«Я пишу про це книгу». «О, молодець».
І вони цим вихваляються. Це вписують до резюме і в…
Там є слово «розлад».
Коли ми почали хвалитися розладами?
Двадцять років тому ви б не давали візитку,
де пишеться: «Рон Пайк, анальні бородавки».
Знаєте, просто…
Тримайте це при собі. Усім байдуже.
Гадаю, новою пандемією серед молоді буде страх і тривога,
бо тепер у нас ціле покоління, яке виросло на соцмережах.
Миттєва розрада. Це не формує характер.
Вони ледь соціалізуються. Не можуть мати справу з людьми.
Бо звикли ховатися за ідентичністю й аватаром.
А вчителі й батьки стимулюють їхню психічну хворобу,
замість того, щоб їх її позбавити.
Вони бояться того, що колись любили. Переймаються через Інтернет і ШІ.
Молодь переймається через штучний інтелект.
Ось що я кажу про ШІ.
Якщо вже він стане тягарем, відключіть його, так?
Як ми — бабусю.
І…
Ще один великий страх серед молоді — зміна клімату.
Вони хвилюються через глобальне потепління.
Я почитав. Якщо лід на полюсах повністю розтане,
рівень моря у світі підніметься на 60 метрів.
Тож це трохи вплине на прибережні райони,
але справжнє спустошення, реальна втрата життів
буде в Китаї та Індії.
То розслабтеся. Це ж…
Усе добре.
Але кожен із нас страждає на якусь психічну хворобу.
Ми всі в спектрі, чи не так? У всіх ОКР або тривожність.
Я, наприклад, іпохондрик.
Щоранку я прокидаюся і думаю: «Що сталося?»
Типу: «Що це? Такого вчора не було. Що це?»
Я шукаю в гуглі. Думаю: «Що ж це може…» І надумую катастрофи.
Я погуглив, і перші п'ять чи шість варіантів — нормальні.
Типу: «Можливо, тривога». «Так, можливо».
«Мало сну». «Так».
«Нестача клітковини». «Їстиму її більше». «Нестача вітаміну В». «Куплю…»
Тисну далі, а там: «Рак».
Я такий: «Це рак». І все.
Виходжу з туалету: «Джейн, здається, у мене рак кишківника».
А вона: «Ми вчора їли буряк». Я: «А, так».
Я хочу закінчити парою правдивих історій, якщо можна.
І, як я вже казав, це моє найбільш чесне і сповідальне шоу,
тож я хочу поговорити про дещо вперше
й дати вам зазирнути за куліси
«Золотого глобуса».
І…
Дякую. Я…
Востаннє я вів «Золотий глобус» у 2020 році.
Уже вп'яте протягом десяти років.
І дедалі все краще. Улюблений — останній.
Бо світ за десять років змінився.
Коли я вперше вів його у 2010 році,
преса Америки мене… Дідько, вони мене зненавиділи.
«Що за набридливий британець ображає найважливіших людей планети?»
Востаннє, коли я його вів, вони вже писали: «Так, ну-бо, вжар їх».
Бо звичайним людям до біса набридло
слухати лекції цих мультимільйонерів…
Це ж не погано. Ці…
ліберально-елітарні артисти,
що вказують, як голосувати, як переробляти,
коли вони безкоштовно літали на острів Педофілів.
Тож це було в слушний час.
Але все було так само. Я сказав: «Так, я буду ведучим.
Але я напишу власні жарти», — що було нечувано.
«Я напишу власні жарти і не буду репетирувати,
щоб ви не чули жартів заздалегідь і не могли скасувати».
І мені це дозволили.
Довелося показати жарти юристу за годину до заходу,
щоб я не порушував закони, чого ніколи не було.
Іноді юристи питали: «Ви точно хочете це сказати?»
Я запитую: «Це законно?» «Формально — так».
Я кажу: «То так».
«Золотий глобус» ніколи не зупиняв моїх жартів.
Це щось про них говорить.
Так чи інакше… Дякую.
Востаннє вони сказали:
«Спершу піди до юриста».
Я сказав: «Добре».
Тож мене привезли до центру Беверлі-Гіллз,
там усе підготували.
Фото зірок, усі на їхніх кріслах.
Я такий: «Ось Бред, Лео, Боб». Усе це. Так?
І великий охоронець веде мене до залу. Він відчинив двері й зачинив їх за мною.
І раптом я бачу з десяток юристів у костюмах.
Зазвичай це була жінка середнього віку в джемпері.
І я подумав: «Що в біса сталося?» Гадаю…
«Бо це мій останній раз? Стежать, щоб я нічого не сказав…»
Вони розсілися, я кажу: «Привіт». Вони: «Привіт».
Я спитав: «Зачитати монолог?» Вони: «Будь ласка».
Важка публіка, еге ж?
У мене був монолог.
І я його зачитував. Він тривав сім чи вісім хвилин.
Я читав жарти й після кожного з них дивився,
а вони сиділи ось так і нотували.
Кілька молодших робили так…
Я дочитав до кінця й сказав: «Це все».
Вони сказали: «Добре».
Я кажу: «Клас». Вони: «Так».
А тоді старший юрист, йому було близько 60 років, сивий,
сказав: «О, так, була одна річ».
Я читав цей жарт. Не знаю, чи пригадаєте.
Ішлося: «Світ нарешті побачив Джеймса Кордена як жирну кицьку.
Він ще знімався у фільмі "Кішки". але ніхто цього не бачив».
І так далі. І ще я казав: «Але дама Джуді Денч
каже, що це роль, для якої вона народжена.
Бо вона найбільше полюбляє десь усістися,
піднявши задню лапу, і вилизати свою кунку».
І цей юрист каже…
Він сказав…
До речі, це все правда.
Він сказав: «Коли ви кажете, що Джеймс Корден — жирна кицька,
це про його роль у "Кішках", так?»
Я кажу: «Так.
Так, однозначно».
Він сказав: «Гаразд, чудово».
Я подумав: «Як легко».
Я хотів спитати: «Ну і який же ви юрист?»
І це було все, мені побажали гарного шоу, і я пішов.
Коли я виходив,
побачив, як один юрист нахилився й показав старшому юристу свій айфон.
Старший юрист сказав: «А. Вибачте, Рікі, можете повернутися?»
Я зайшов. Кажу: «Так». Він тримав телефон.
Вони знайшли значення слова «кунка».
А я думав, що відмазався.
Тепер мене типу сварять,
старший юрист каже: «Тут написано, що слово "кунка" —
нецензурний термін для жіночих статевих органів».
Я сказав: «Так, це діалектне сленгове слово, означає "вагіна".
У вас — не поширене».
Він каже: «Ні, та це покажуть по всьому світу,
а ми дослідили й тепер знаємо, що це образливо,
тому це слово запікають».
Я сказав: «Не треба. Бо глядачі вдома мене не зрозуміють».
Я кажу: «Це ж буквально суть жарту».
Він: «Це образливо, ми мусимо».
Я питаю: «Яким словом замінити, щоб ви не запікали?»
Він каже: «Можна сказати "вагіна"».
Я кажу: «Я не казатиму "вагіна"». Це ж не смішно. Це щось медичне.
Я уявив, як Джуді Денч удома:
«Нащо він говорить про мою реальну вагіну?»
Я кажу: «Слово "кунка" не таке. Не настільки конкретне».
Бо «вагіна» — це надто…
«Де твоя вагіна?» «Ось». Так?
«А де кунка?»
«Десь там».
Один із молодших адвокатів каже: «Як щодо пілотки?»
Я кажу: «Я не скажу "пілотка", друже».
«Вилизує свою пілотку».
Кажу: «"Кунка" — ідеальне слово». Люди й не знатимуть, що…
У США ніхто не знатиме…» Кажу: «Це ж не образливо».
Кажу:
«В Англії діти так говорять».
Ну? Вони й слухати не хотіли.
Тож я сказав:
«Як щодо слова "ступочка"?»
Вони глянули в словник щодо «ступочки».
Він каже: «Тоді це незрозуміло, бо в нас
ступочка — це приладдя».
Я кажу: «Що ж. То дозвольте слово "кунка" й не запікуйте», прошу».
Я вболівав за «кунку», так?
Як у фільмі «12 розгніваних чоловіків». «Ніхто не піде, поки я не скажу "кунка"».
Хвилин за десять я їх утомив.
«Ні, не вийде». Я такий: «Будь ласка».
Кажу: «Я напишу… На вас жодних скарг не буде».
Зрештою цей юрист сказав: «Добре, можна казати "кунка"».
«І не запікаєте?» Він каже: «Ні».
Питаю: «Обіцяєте?» Він: «Так». І я пішов. Я знав, що запікають.
І, бляха, так і зробили.
Тож на слові «кунка»
я вказав пальцем.
Найчастіше запитання про «Золотий глобус» таке:
«Бувало, що хтось розлючений потім підходив до вас…»
Я завжди кажу: «Боже, ні».
Хоча я б і не сказав, якщо так, бо я не люблю пліток, якщо чесно.
Був один тип, щодо якого, здалося, я помилився.
І не все так погано… Ні.
Камери знімали його, я це не контролюю.
Опинився у світлі фар. Це був Елтон Джон, гаразд?
Але це не був поганий жарт. Я представляв Мадонну, так?
Пізніше я дізнався, що вони з Мадонною ворогували,
і він ненавидів бути з нею в одному реченні.
Та тоді я не знав і був збентежений.
І це не було частиною монологу, але я там просидів години три,
і час від часу режисер казав:
«Представиш того-то?» Я: «Так».
Я виходжу й або роблю це прямо, або імпровізую.
І це було імпровізовано, бо я побачив Елтона в першому ряду.
Це був жарт. Я вийшов і сказав:
«Наступний номер представить королева поп-музики.
Не ти, Елтоне. Сядь».
І камера показує його.
І я: «Чорт, йому не сподобалося».
Я подумав: «Чому він… Боже. Він думає, що я гомофоб?
Я ж не гомофоб». Це в мене в голові.
Тоді я подумав: «Мабуть, він чув і гірше».
У 1980-х, коли Елтон Джон ще не здійснив камінг-аут…
Він ще тоді ховався. Був одружений із жінкою.
Він також очолював футбольний клуб «Вотфорд»
і з тодішньою дружиною їздив на ігри «Вотфорда».
І весь натовп співав:
«Не нахиляйся, коли Елтон десь поруч
Або твою дупу може прутень протнути».
І мій жартець одразу блідніє, чи не так?
Не знаю, як фанати вміли всі хором вступити в одній тональності.
Чи їм роздають ноти перед клятим…
Далі в нас «Прутень у дупі», тоніка — «до».
Джефф на соло. Типу… І…
Зазвичай беруть традиційну пісню й змінюють слова.
Якийсь геній змінює слова
на найбільш образливі щодо когось чи чогось, чи до місця, чи чого завгодно.
Мелодія, на яку це співали, я пам'ятаю її, — це стара пісня про кокні.
Старий сказав: «За фургоном поспішай»
І ніде не теліпайся на шляху
Знаєте її? Пам'ятаєте термін «теліпатися»?
Ним дуже творчо скористалися в тій версії, так?
Це був їхній текст. Це були 80-ті.
Це не політкоректно. Я перепрошую.
Але вони футбольні хулігани. Що їм зробиш?
Тож проаналізуємо їхні геніальні тексти. Ось, що вони співали.
Не нахиляйся, коли Елтон десь поруч
Або твою дупу може прутень протнути
Ну, може.
Не обов'язково його, але
математики сказали б: «Є невеличкий…»
Тобто якби тисяча людей нахилилася, коли Елтон десь поруч,
один із них може випадково…
Можна й із велосипеда впасти й так: «Даруйте».
А другий: «От бляха».
І вчені такі: «Один».
Знаєте? Тобто трохи є…
А ще: «Коли Елтон десь поруч». Це розпливчасто. Це може…
Може, два пани мають анальний секс у готельному номері,
а наступного дня дізнаються,
що Елтон Джон ночував у сусідньому номері.
І от: «Мою дупу протнув прутень, коли Елтон був десь поруч».
Усе одно молодці.
Не нахиляйся, коли Елтон десь поруч
Або твою дупу може прутень протнути
Він нас нахабно зве «дорогі»
Та знаємо ми, що він довбаний квір
Вибачте.
А далі…
Він теліпається
Змінили так. Чому?
Він теліпається
Із чужими прутнями грається
І знову неясно, що таке «грається» в цьому контексті.
Це може бути… Може бути що завгодно, так?
«Я думав, відсмокчеш». «Ні».
Він теліпається Із чужими прутнями грається
У всіх дупах міста бував
Тут я б їх зупинив. Типу: «Ні». Це брехня, можна довести..
Він не побував в усіх дупах міста, так?
Це можна довести. От маленьке місто. Візьмемо Вотфорд,
де 120 000 людей.
Він не побував у 120 000 дуп, так?
Половина з них — жінки, тож максимум — 60 000.
Навряд було й 60 000. Якщо так, то щасти йому.
Але я не про це. Я ось про що.
Що про це думала його дружина? Бо він ще ховався, розумієте?
Вона щойно вийшла заміж за Елтона Джона. Вона закохана.
Вона ним пишається. Елтон Джон. Власник «Вотфорда».
Вона каже: «Я одружена з Елтоном Джоном, поп-зіркою».
А тоді натовп співає:
«Не нахиляйся, коли Елтон десь поруч Або твою дупу може прутень протнути».
І вона така: «Чому вони це співають, Елтоне?»
А він: «Я не знаю. Дивися гру».
Розумієте, про що я? Мабуть, було ніяково.
Це майже все, але я тут щойно…
Я ж казав, що моїх жартів ніколи не спиняли на «Золотому глобусі»,
і це абсолютна правда,
але я щойно згадав жарт, у якому сам себе зупинив,
бо трохи закупорився, і я хочу…
Я був надто обережним. Тож хочу поділитися.
Мені випала нагода представляти Джейсона Момоа.
Знаєте, хто такий Джейсон Момоа?
Я вирішив, що подам жарт з позиції мого лицемірства й боягузтва.
Бо знущатися з акторів я можу. Хто ж боїться акторів?
Та щодо кремезного дядька я не такий сміливий.
Я хотів сказати:
«Я не можу сказати нічого поганого про наступного артиста,
бо в нього член, як дитяча рука», — еге ж?
І я сказав своєму другові, що це скажу, а він:
«Як гадаєш, це расизм?»
Я запитав: «Чому це расизм?»
Він сказав: «Бо він не європеоїд, а…»
«Та це тут ні до чого.
Суть у тому, що він кремезний,
тож, певно, має член розміром із дитячу руку, так?»
Тож я це не сказав. Та я мав чудове продовження.
Я вам зараз усе розповім. Ось що я збирався зробити.
Отже, я виходжу й кажу:
«Нічого поганого про наступного актора я не скажу,
бо в нього член, як дитяча рука.
На відміну від Пітера Дінклейджа, у якого рука, як дитячий член».
Приємно знову чути такий сміх,
бо, може, ви не помітили, та коміки мали химерні десять років,
коли ми губилися в здогадках: «А це нормально?»
Люди можуть знайти образу в будь-чому,
але ми вистояли й перемогли, тож до біса.
До наступного разу. Вони не пішли. Вони лише зализують рани.
Повернуться із чимось шаленішим.
Але тоді згадайте, хто вони.
Це завжди освічені представники середнього класу,
привілейовані, елітарні люди, які вказують звичайним робітникам,
що вони можуть казати, а що ні, із чого їм сміятися,
не розуміючи, наскільки важливий гумор для простих людей.
Я зростав у Редінгу без нічого,
а гумор був, наче рятівник.
Це була суперсила, так?
Не справжня, як політ, але ясно ж?
Спитайте людей про суперсилу.
Гадаю, сім із десяти оберуть політ,
ще троє стануть суперсилачами тощо, і це чудово.
Якщо ти супергерой, літаєш, маєш суперсилу — це чудово.
Але колись з'явиться суперлиходій і так:
«От паскудник. Я ж його…
Я спіймаю його і вб'ю».
Моя суперсила — ніхто й не знатиме, що це я.
Ніхто не знатиме, що це взагалі суперсила.
Рятує в будь-якій ситуації.
Моєю суперсилою буде здатність миттєво примусити будь-кого
обісратися.
От грабують вас із ножем. Кажуть: «Давай гаманець».
А ви так… А той: «Бляха.
О, чорт забирай».
Гру скінчено. Це кінець.
І цим я теж дуже пишаюся.
Можу чесно сказати, що за всі мої 64 роки
я жодного разу не обісрався, тому…
Ні, не аплодуйте. Ні.
Ні! Так.
Так.
«Чому ти так любиш Лондон, Ріку?»
Бо тут аплодують за те, що ти не обісрався.
Так.
Але це наступний етап.
Гадаю, десь у наступні десять років я…
Але досі моє очко ще ніколи мене не підводило.
Людський анус дуже недооцінюють.
Кажуть: «Людський мозок — найвеличніший комп'ютер».
«Людська печінка може самовідновлюватися».
А анус працює цілодобово.
Навіть коли ти спиш — отакий. «Ти не вийдеш».
«Ні».
«Ти не вийдеш. А ти не увійдеш».
Бо там немов каналізація, так?
Але у вас є чудова кришка люка.
От як у житті люки. Ідеш тротуаром.
Якщо його прорве… А знаєте, що в каналізації, так?
Сеча й лайно,
і сперма, і
мертва золота рибка.
Зародки.
У Китаї.
Лише…
Лише дівчаток. Розслабтеся.
Також у моєму віці, працюючи в індустрії розваг,
я часто чую: «Вам робили підтяжку обличчя?»
Кажу: «Ні».
Ви бачили підтяжку обличчя? Вони всі такі. Знаєте?
Ти ідеш до лікаря, лікар питає:
«Вам старе обличчя чи китайське?» Це як…
Нічого страшного, якщо ти китаєць.
Якщо ж не китаєць — це трохи дивно.
Образливо. Чому це дозволено?
Стати чорношкірим не можна. То чому ж можна це?
Можливо, є умови, щоб ви таки не були настільки расистом.
Лікар такий: «Так, ми зробили очі,
але не виходьте з дому в абажурі на голові, бо…»
Наче діти.
Це дуже по-дитячому.
Маю надію, ви згодні, що це було позитивне шоу. Не про смерть. Про життя.
Дехто так хвилюється про смерть, що забуває жити.
Люди так бояться щось робити. Кажуть: «Ні, це небезпечно».
Найвеселіші речі небезпечні. Дороги небезпечні.
Алкоголь небезпечний. Алкоголь — це отрута.
Я точно знаю. Я його продаю. «Датч Барн». Так?
Так, алкоголь викликає захворювання мозку й печінки,
хвороби нирок, серця, психічні розлади,
але він розслабляє на вечірках, тому…
А скільки дітей зачато під дією алкоголю? Так.
Багато з них будуть скалічені, якщо мати продовжить пити.
Але народитися скаліченим непогано з точки зору того,
що можна…
Послухайте.
Перевага каліцтва в тому, що можна почати пити набагато раніше
й ніхто тобі не скаже.. Знаєте?
Бачиш нормального малого, що п'є, кажеш: «От гад».
Бачиш малого-каліку, що п'є: «Так, продовжуй».
Розумієте?
Тобі вісім чи дев'ять. Переніс 27 болісних операцій.
Бачив Оллі Марса.
Випий, ну-бо, еге ж?
Що ж,
як бачите, у мене закінчився якісний матеріал.
Але ви неймовірні. Дякую і добраніч.
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька