Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
КРІС ФЛЕМІНҐ НАЖИВО В КАДІЛЛАК ПЕЛЕС
Чикаго!
Дуже вам дякую!
Сьогодні знімаємо спецвипуск. Я хочу трошки розширити фанбазу,
щоб були не лише жінки, які прийшли на випускний з ножем.
Я зараз живу в Лос-Анджелесі, але всі думають,
що я чавлю яблучний сік десь на Род-Айленді.
Думають, я живу в якомусь сарайчику у глушині,
але я в Лос-Анджелесі.
Не минуло й тижня в Лос-Анджелесі, як мені виписали штраф за перехід дороги.
І дослівна цитата копа була: «Ти ходиш якось надто жваво».
Це правда. У той момент життя
я пересувався вулицями то риссю, то галопом.
Але я був сором’язливий.
Тож у мене була така легка посмішка Пола Дано.
Ну знаєте - велике обличчя, крихітна усмішка, від якої студії шаленіють.
От би хтось сказав мені,
що краще взагалі без посмішки, ніж із крихітною.
Виведіть їх звідси негайно.
Я казав - клоунів сьогодні не пускати.
Колесо огляду лишилось без нагляду.
І моя совість такого не витримає.
Обережно. Моє оголене тіло - це...
Це якби дівчинка зникла у 2000 році, а потім її знайшли,
й останні 25 років вона жила лише на паппучіно.
Лише дрібочка вершків.
Два роки тому вийшов мій спецвипуск,
і у всій країні розпочалось полювання на мої займенники.
ФБР.
Ну скажіть - ви ж самі бачите.
Я все чекаю, поки зумери вишлють мені мій гендерний діагноз.
Бо в них, здається, все це...
чітко налагоджено. А я надто пасивний.
Усе життя я ідентифікував себе за тим, як мене обслуговують у ресторані.
До кого мене відносить офіціант чи офіціантка.
Усе життя було - діти, жінки, Кріс,
чоловіки.
Тож думаю, я міг би легко прошмигнути на рятувальний човен.
«Навіщо ти його пустив?»
«Не знаю. Подивись на лінію трусів».
«Я бачу його "посадкову смугу"».
«Посадкова смуга» не залетіла.
Перезавантаження, все добре.
Думаю, мої уявлення про маскулінність зіпсувались від самого початку,
бо в середній школі я грав у шкільному оркестрі.
Я знаю, ти теж. Я знаю.
Я знаю, знаю, знаю.
Мої уявлення про маскулінність зіпсувались від самого початку,
бо в середній школі я грав у шкільному оркестрі, і досі
я не бачив більш маскулінного чоловіка, ніж тубіст у середній школі.
Щоразу як ультраправі починають:
«Куди поділись усі справжні чоловіки цієї країни?»
Десь у бас-секції Greensleeves
тримають за руки та ноги басиста.
У порівнянні з ними Дейв Батіста схожий на Бернадетт Пітерс.
О боже.
Що з гормонами тубістів у середній школі?
Думаю, якби дитині стандартного розміру видали тубу,
вона б така...
Тому й потрібні ці двометрові здоровили.
Дуже мирні.
З величезними бородами, як у серіалах HBO.
І обвітреними обличчями, як у поромників.
І вони передають по колу фляжку віскі, просто щоб зігрітися.
Поряд із ними пес п'є пиво з миски.
Посеред репетиції один із них бере слухавку.
«Привіт, малий.
Тебе заберуть після занять, друже».
«У тебе дитина?»
«Так, він першокурсник.
Хороший хлопець, інколи в халепу лізе, але хто в такому віці ні?»
В американських медіа
завжди показують, що найбільші - це футболісти,
бо вони найагресивніші.
Адже бути майже величезним - це пекло.
Спокій і тиша приходять...
коли ти справді величезний.
Справжнім гігантам піар не потрібен.
Це як дог проти німецької вівчарки.
І ще - щоразу, коли мені здається, що я вже розумію, як влаштований світ,
і хочеться зазирнути в безодню,
я дивлюся, для чого взагалі виводили собак.
І там щось типу: «Спрінгер-спанієля вивели,
щоб він знаходив ставок у місті.
А потім перевіряв, чи є інший ставок, що прилягає до першого ставка.
А тоді йшов у місто і повідомляв про це чуваку».
Крапка.
Що це значить?
Також видно, наскільки давня порода, коли там пишуть:
«Кламбер-спанієля вивели шукати ями
і стояти над ними - раптом звідти вилізе чорт».
Відчуваю себе на затишному радіошоу, коли ви так плескаєте.
Тож доги проти німецьких вівчарок.
Німецька вівчарка за все життя не знає ані хвилини спокою.
Вони - постійний хаос.
І це - собака найвищого службового рівня.
Поліцейська собака.
Ніколи не бачив копа з собакою і такий:
«Він дуже добре її контролює».
І копи перетворюють аеропорти
на відкриті майданчики для дресирування...
де бігає заблукала німецька вівчарка
у жилеті «поліцейський пес на навчанні»,
і вона носиться з чиєюсь дорожньою подушкою в пащі,
а копи женуться слідом і кричать: «Не дивіться на нас, вона ще вчиться!»
І тут варто подумати, а чи не краще мати поліцейського краба,
адже, принаймні...
Принаймні краб стоятиме майже на одному місці.
Якщо я зайду на контроль безпеки в аеропорту, а там чоловік або жінка...
Коментарі в інтернеті вже б полетіли.
І якщо поруч із ними стоятиме краб, я навіть не питатиму, що їм треба.
І якщо краб кине на тебе той «знаючий» погляд...
ти точно виллєш усі рідини.
І я ще й емпат.
Якби у вас була хоч крапля тієї емпатії, що в мене, ви б лежали прикуті до ліжка.
Усі - пристебнуті до відкидного ліжка.
Як у «Перерване життя». Я відчуваю вашу енергію.
Відчуваю, що бойфренд однієї з вас напише мені в дірект після шоу.
«Привіт, Крісе.
Дуже зайшов жарт про поліцейських крабів.
Хоч це й смішно...
але в цьому є певна правда.
У деяких регіонах Туркменістану...
О боже.
У певних аеропортах нібито використовують
поліцейських раків.
О боже.
Можливо, не саме таких крабів, про яких ти жартував...»
Дякую, Томасе, тебе заблоковано.
Усі, кого я знаю,
раптом обзаводяться нареченими з вусами, нізвідки.
Усі ці типи, що вдягаються як Робін Вільямс у «Клітці для пташок».
Тільки з товстими стегнами.
І таке відчуття, що в жодного немає минулого.
Наче Hinge отримав купу скарг
і почав масово штампувати всіх цих...
І їх усіх об’єднує спільна ілюзія,
що вони - душа компанії на весіллях.
«Крісе, ти маєш познайомитись із Томасом.
Він такий веселий. Він носить дивакуваті шкарпетки».
Дівчата, якщо вся його дивакуватість проявляється у шкарпетках...
цей хлоп сховається за вами, якщо, борони боже,
ви раптом упадете у вольєр з горилами.
Ти впораєшся, крихітко.
Ти така сильна й незалежна, крихітко, ти впораєшся.
«Ні, Крісе, Томас такий веселий.
Він танцює сюжетні танці на весіллях - це так смішно».
Слухайте, норміси, в сюжетних танцях немає нічого, бляха, смішного.
Мій костюм - це не ваша культура.
Завдяки сюжетним танцям я виживаю
і оплачую астрономічні рахунки у ветклініці.
Бо мій пес Ерік з’їв чиєсь смартавто.
Так, мого пса звати Ерік.
О, тож Томас такий веселий? Ну хай спробує очолити змійку.
Усі веселі - поки не настає час вести.
Щоб вести змійку, потрібна дисципліна...
бачення і стриманість.
Треба йти набагато повільніше, ніж здається.
Позаду - купа залежних від тебе людей...
усі дуже різного віку.
Там є юнак, якому ще не продають алкоголь...
п'яний як чіп друг нареченого...
і найстаріша жінка в країні.
Одна дурна ідея -
і вся твоя змійка завалиться.
А це вже небачений хаос.
«Ой, Крісе, будь ласка, досить. Томас веселий».
Ні, я бачив, що таке весело.
Я знаю, що таке весело.
У коледжі я жив із чуваком,
який у стрибку з другого поверху влупив типу,
що сцяв на наш будинок.
Оце - весело.
А що робитиме Томас, коли хтось сцятиме на ваш будинок?
Я скажу, що він робитиме.
Він висітиме на телефоні з Jeni’s Ice Creams,
з’ясовуючи, коли вийде новий смак морозива убе.
«На вашому вебсайті сказано 1 вересня, яке давно минуло».
І ще, дівчата, Томас -
якщо він змушує звертатись до нього найдовшою можливою версією свого імені,
йому пофіг, що він марнує ваш грьобаний час.
Мені тут довелося взяти авто напрокат.
Поки підганяли машину, врубили максимально фанкову музику.
А коли передавали ключі - перемкнули на громадське радіо.
Щоб без слів мене принизити.
Я об’їздив із цим туром усі усюди,
і почути таку крижану мертву тишу саме на цій репліці...
Давайте ще раз із самого початку.
Ага, вам подобається, коли я імпровізую.
Чикаго - комедійне місто. Ви це любите.
Саме тут Сет Маєрс виростив собі зуби.
Пощастило ж приїхати туди, де Сет Маєрс вивчив правило трійки.
І я знаю - ви всі вчились імпровізації.
Під суворим керівництвом Боббі Мойнагана.
Марно. Усе, що я кажу, абсолютно непридатне.
Хочу поаплодувати оператору софіта, який був у команді, що дістала бен Ладена.
Тож нещодавно я брав авто напрокат. І коли підганяли машину,
вони врубили максимально фанкову музику.
А коли передавали ключі - перемкнули на громадське радіо.
Щоб без слів мене принизити.
Я розумію, що щось таке від себе транслюю,
але ж не «чувак, який сміється з Wait, Wait... Don’t Tell Me!»?
І не «чувак, який називає помідори красивими»?
Скажіть, що це не так.
Я думав, мій вайб трохи тонший.
Я ж схожий на чувака, який хоче передати повідомлення Імоджен Хіп.
Дайте мені п’ять хвилин із міс Хіп.
Вона надіслала мені послання у своєму хіті Hide and Seek.
Тож я вмикаю громадське радіо. А воно вже й не таке, як колись.
Типу, я шукаю знання, а громадське радіо тепер таке:
«Хто такий “зедді”?
Сьогодні ми про це дізнаємось».
І беруть інтерв’ю в наймолодшої людини, яку тільки змогли знайти -
а це 39-річний чувак із Вашингтона.
Говорить повз мікрофон, взагалі не в темі: «Зедді - це тато зомбі».
Моє серце з поколінням старших міленіалів. Видати би їм грант.
Вони ж готувались до світу, якого просто не існує.
Вони закачували рукави на своїх лабораторних халатах
і вели складні розмови з професорами за кавою.
А тепер прокинулись у світі, де всі сексуалізують Шрека.
Це відстій.
Ми, молодші міленіали...
знаю, я виглядаю десь на 50+, але я - молодший...
Ніхто не казав, що треба мазати сонцезахисний крем на ключиці.
Тому я й виглядаю як секретарка в старшій школі.
Ми, молодші міленіали, навчилися відсторонюватись
десь між війною в Іраку та інді-меланхолією «Країни садів».
Я тоді подумав...
Типу, якщо вже Заку Браффу таке можна...
мені треба навчитися літати над власним тілом.
Зак Брафф - друге пришестя містера Тамнуса.
Бета, але водночас психопатичний. Як стюардеса.
У вас ніколи не було відчуття, що стюардеси повбивали б нас,
якби пілота не було поруч?
Вони нас страшенно ненавидять.
Пам’ятаєте, у 2021-му був короткий період,
коли вони примотували людей скотчем до крісел?
Мені це якось не подобалось.
Я ще й їжу від них не беру.
Дивитися, як дорослі ділові люди такі: «Печиво!»
«Брецелі!»
А я такий: «Та ні, дякую».
Єдиний момент у житті, коли я почуваюся професійним сноубордистом.
Викреслюю репліку про професійного сноубордиста.
Щойно мені здається, що між нами з’явився контакт...
ви лишаєте мене голим посеред вулиці.
То про що ми? Старші міленіали...
Слухайте, я просто хочу зробити заповідник для старших міленіалів,
де вони спокійно гратимуть в алтимат фризбі!
І кричатимуть «вау» в унісон!
І насолоджуватимуться своїми цукіні.
Вони обожнюють цукіні, боже мій.
Коли мені пропонують цукіні, я такий: «Смак дитинства!»
Так, це як депресивні огірки, які вщент програлися в казино.
А ще старші міленіали можуть порівнювати
свої снеки з Trader Joe’s. Я одержимий Trader Joe’s.
У мене гіперфіксація на Trader Joe’s.
Маю щовечора про них говорити.
Моє улюблене в Trader Joe’s зараз -
знаєте, як вони щотижня відкликають товари?
І їм настільки байдуже, що саме вони відкликають.
Їм так демонстративно начхати,
що в підсумку ти почуваєшся винним, що купив у них.
Це геніально.
І повідомляють вони про це, вивісивши
зім’ятий аркуш офісного паперу
десь на рівні підлоги. І там таке: «Гей...
Ми знайшли людські рештки в дині.
Ви ж це лайно не купували, правда?»
Це як тактика хлопців-альфачів із середньої школи.
Наче восьмикласник у худі сидить на підніжках чийогось велосипеда.
«Йо, ми знайшли вугрів у газованій воді».
Гей, жоден із вас, лохів, не брав сендвічі із салатом?
Бо в більшості з них знайшли рештки Джиммі Гоффи.
У мочі знайшли кулі, чувак.
Було б реально стрьомно, якби ти взяв мочі.
І якщо ви хоч раз їли в них... це завжди закінчується сальмонелою.
Усі, хто заходив у Trader Joe’s між квітнем і листопадом,
мають сальмонелу на покоління вперед.
Мене так втомили люди, які звинувачують тварин у вірусах.
Типу: «О, це коні винні».
Я знаю коней - вони такого лайна не роблять.
Ви колись знали коня, а потім дізнавались, що йому 35?
Обожнюю таке.
Я такий: «Круто, друже, а пам’ятаєш Fleet Foxes?
Так, ми реально думали, що фолк повертається».
Тут треба лоб до лоба.
Лежати пластом - для офісних типів.
Зливатися свідомістю з кобилою - це для справжніх революціонерів.
Саме цим Свейзі займався на вихідні, коли не знімався в DD.
У титрах напишуть «Брудні танці», але DD - це...
Так, це не коні розносять віруси.
Це, скоріше, той чувак, який ніяк не помиє чавунну сковорідку.
Наскільки ж їм треба було захворіти,
щоб вони нарешті замовкли зі своїм «чавун мити не треба»?
Це була найгучніша секта Америки у 2010-х.
«Ні, люба, зачекай.
Люба, зачекай. Її не треба мити.
Не треба мила, ти змиєш "покриття"».
Покриття чим?
Вірусом, який убив Бет у «Маленьких жінках»?
Ви ж розумієте, у того чувака сковорідка вночі трохи рухається.
А поруч йде хвилями чайний гриб.
«Комбуча, комбуча».
«Сьогодні вночі звалюємо звідси, Комбуча».
«Комбуча?»
«Він тримає паспорт у серванті.
Одягнемо його лахи.
І полетимо на північ, у Канаду.
Коли наші друзі на півночі побачать, як із нами поводились...
що я навіть ганчірки не бачила
з часів балотування Ромні».
«Ромні».
«Так!
Залазь мені на спину, чайний грибе. Давай, на спину».
«Комбуча, комбуча, комбу, комбу».
«Так! Ой, чорт, він іде, швидко.
Прикиньмося, що ми його дівчина. Хапай укулеле».
«Привіт, люба, не знав, що ти так рано зайдеш на моктейлі».
«Комбуча».
«Чому ти кажеш наше стоп-слово, люба?»
І - завіса. Ну як? Як це було?
У 2014-му я вже збирався помити чавунну сковорідку.
І такий: «Знаєте що? Я тих хлопців ніде не бачу.
Жодної бородатої морди.
Плесну трошки мила, пшик».
І тут один із них матеріалізується просто в мене на кухні
й обіймає мене ззаду, як вчитель інформатики.
Пам’ятаєте таке? Коли вчитель ніби поглинав вас?
Мені це не заважало.
Ранній досвід мистецтва відпускати все.
До речі, я зайшов у ваш Whole Foods.
Із кожним роком чедер стає гострішим.
Моя публіка дає найнiжніші «п’ять».
Як на фото з брошури про поведінку приматів.
Усі ж знають - я взагалі нічого витримати не можу. Я б...
Так. Із кожним роком чедер стає гострішим.
Це моє улюблене в продуктових -
коли я лечу до чедера.
Так, оце звичайний чедер. Добре, добре, так, так.
Середній чедер.
Гострий чедер, добре.
Прямо дуже гострий чедер? Та ну!
По-справжньому дуже гострий чедер? Бляха!
І я такий: «Ну ж бо!
Вечірка має тривати!
Дайте той психо-чедер Tillamook!
«Гей, гей, гей. Старенька, тихіше».
«Чув, ти шукаєш психо-Tillamook».
«Так. Я думав, Байден заборонив його».
«Байден усе, чувак».
«Чекай тут».
І тут виходить тип у ледергозе, без трусів.
«Чув, ти відриваєшся».
«Ага, ага. Давай те лайно, яким Берні Сандерс закидається
у сенаті».
«Звідки мені знати, що ти не коп?»
«Коп заводився би так через чедер?»
«Окей, спокійно.
Повільно, відкуси трошки».
«О, бля.
О, чорт.
Це лайно прямо ріже.
Я чую Wilco.
Я бачу Террі Ґросс!
Впусти її, чуваче».
Дивіться, я багато лайна кажу про громадське радіо,
але людина, яка там реально тримає рівень, жорстко, холодно і без пощади -
це Террі Ґросс.
Боже мій.
У світі, де всі ці інтерв’юери
лоскочуть ваше его як Джиммі Феллон...
оця повністю некерована напруга
кожного випуску Fresh Air з Террі Ґросс -
це ковток свіжого повітря.
Таке відчуття, ніби кожен випуск записували десь
між життям і смертю.
Ніби гість сидить на одному кінці довжелезного середньовічного столу,
а Террі - на іншому, і просто чистить свій пістолет.
Мій улюблений момент у стилі «Давид проти Голіафа» - із 2019 року.
Террі Ґросс бере інтерв’ю в Адама Драйвера.
Чули? Окей, його тоді скасували,
бо вона так вивела колишнього морпіха Адама Драйвера...
маленька Террі Ґросс, метр із кепкою Террі...
вивела його настільки, що він втік...
з інтерв’ю.
Думаю, він не любить взаємодіяти зі своєю роботою,
а вона, по суті, влаштувала йому «Механічний апельсин».
Включила кліп, де він співає пісню Сондгайма з «Шлюбної історії»,
і просто катувала його цим.
Він такий: «Террі, будь ласка!»
А Террі така...
аж поки Адам не пішов.
Ми не знаємо, що там сталося, бо записів нема, але...
у моїй фантазії Террі кинулась навздогін.
Просто мчала за Адамом Драйвером по вулиці, як Термінатор.
У руках - блютуз-колонка, із якої лунає пісня Сондгайма у виконанні Адама.
«Адаме, я за своє життя брала інтерв’ю у багатьох сучок.
Але таких як ти - було небагато.
І оце твоє "я не можу слухати власну роботу" -
я б ще зрозуміла від Джонні Деппа з його шарфами й капелюхами.
Але від тебе я чекала
трохи більше стрижня».
«Террі, будь ласка!»
«Ти, по суті, перетворив "Дівчат" на HBO на свій особистий OnlyFans.
А тепер обмочив свої Tom Ford’и від маленького кліпу,
де ти як багатенька дитина, що співає караоке на власному дні народження.
Що мене в тобі захоплює, Адаме, - ти як велика страшна горила,
і водночас такий боягуз.
Коли я тебе зловлю, а я тебе зловлю...
я залізу на тебе і нагодую бананом».
Вона його наздоганяє.
«Террі, ні!»
«Ти не маєш права називати мене Террі Ґросс.
Террі Ґросс - моє прізвисько. Моє справжнє ім’я - Тереза Огидна».
Нещодавно я повністю осоромився перед Лін-Мануелем Мірандою.
Ось що сталося.
Він відповів на щось, що я виклав в Instagram.
Такий: «Ха-ха, це дуже смішно».
Я запанікував.
Коли я отримав це повідомлення, я стояв біля Starbucks,
де саме крутили його пісню з «Мері Поппінс».
Там щось типу пісні сажотруса, ну...
І я такий: «Це ж доля. Ідеальна випадковість.
Я зніму це і надішлю Лін-Мануелю Міранді.
І між нами утвориться особливий зв’язок».
Я думав змонтувати відео прямо в додатку, але воно просто... відправилось.
І в результаті я надіслав Лін-Мануелю Міранді
двохвилинний відеокліп...
з фасадом Starbucks...
і музики не чутно, бо я стою надто далеко.
Але, на щастя, чудово чути, як я дихаю.
«О так, Ліну це точно сподобається».
Підсумуємо.
Лін-Мануель Міранда пише цілком безневинне:
«Ха-ха, це дуже смішно».
Минає 11 хвилин.
І тут він отримує дуже похмуру короткометражку...
із бруталістським фасадом Starbucks...
у Сан-Бернардіно, Каліфорнія...
і моїм диханням у мікрофон. І от...
якою була його відповідь? «Переглянуто о 12:23».
Тож не чекайте мене в «Моані 9».
Я забагато часу проводжу в Starbucks. Я цукрозалежний.
Але я не їм десерти на людях. Моє «десертне обличчя» надто непристойне.
Але інколи,
чисто для соціалізації, я все ж іду на морозиво з друзями.
І мене щоразу шокує, що світу заморожених десертів
дозволяють робити з печивом Oreo.
Там є купа безпечних, безіменних топінгів -
полуничний соус,
шоколадні крихти, маршмелоу-соус,
а потім - купа покалічених Oreo.
Спочатку я такий: «Це що, сажа?»
А, ні - це просто американське печиво...
покалічене до непізнаваності.
Виглядає так, ніби картель намагається передати послання.
Або немов відьма молола їх усю зиму.
«Майже готово!»
Господи Ісусе!
Oreo - це ікона.
Їм не потрібна ця дивна публічність.
Це якби ви побачили, як Джуді Денч
продає вібратори в Instagram.
«Використайте код «Денч»...
щоб добряче відшпекати себе на цьогорічне дівоче свято».
Господи Ісусе.
Я не бачив жодної компанії, яка б так поводилась із власним продуктом,
як Nabisco із Oreo.
Якби таке робили з Milano, Pepperidge Farm розбомбила би Dairy Queen.
«Milano знайшли? Перевірте як там Sausalito!»
Що за хворий тип керує Nabisco?
Бо ще один відомий топінг у цих закладах - це M&M’s,
але, думаю, представник M&M’s сказав щось на кшталт:
«Так, можете використовувати M&M’s, але, будь ласка, не калічте їх».
А от яка мала бути телефонна розмова містера Набіско
зі світом заморожених десертів -
ті такі йому: «Містере Набіско,
для нас буде честю усього життя працювати з вашим шановним клієнтом Oreo.
Вважаємо, Oreo ідеально впишуться у світ заморожених десертів,
і обіцяємо дотримуватись усіх ваших настанов, щоб зберегти гідність
і цілісність того, що вже майже століття
є головним печивом Америки».
«Робіть із ними все, що хочете.
Зганьбіть їх.
Принизьте їх.
Порубайте на шматки».
«Окей, так.
Окей, так, ми можемо порізати їх.
Але обіцяємо робити це рівномірно й акуратно...»
«Рубайте щоразу по-іншому.
Я хочу, щоб у знущанні над моїм клієнтом не було жодної логіки.
Закиньте їх у зіп-пакет, і нехай якийсь підліток
пострибає по них зверху».
«Начинку теж додавати?»
«Іноді».
«Навіщо ви це робите?»
«Тому що можу».
І рівно цей самий діалог можна слово в слово
застосувати до тих, хто представляє Юджина Леві у рекламі.
Зараз прозвучить так, ніби я вигадав.
Але ні, не вигадав.
Я нещодавно був на весіллі друга. У міській ратуші.
І я був у найбільш маскулінному одязі, що вдягав
десь із часів першого причастя.
Я вдягнув зут-костюм.
І от стою я в цьому зут-костюмі
і думаю, що є в цьому щось несподівано приємне.
Коли приміряєш такий гіпермаскулінний образ.
Наче я пірнаю у хвилю, якої все життя уникав.
Було в цьому щось сексуальне - здатися цьому відчуттю.
Я такий: «Знаєш що? Може, варто вдягатися так частіше.
Може, я себе обмежую.
Я почуваюся сексуальним, я живий, це реально цікаво».
І рівно в цей момент повз проходить літня жінка,
тицяє в мене пальцем і каже: «Френсіс Мак-Дорманд?»
Це не була кльова дівчина, яка просто зі мною жартує.
Це була жінка достатньо доросла, щоб її звали Прісцилла.
І вона була на сто відсотків певна, що я - Френсіс Мак-Дорманд.
Саме в момент, коли я стояв на порозі сексуального ренесансу -
в зут-костюмі а-ля Шуг Найт.
Якщо ви вже ходите з пальцем на курку,
діагностуючи, хто тут Френсіс Мак-Дорманд...
то не стріляйте, поки не побачите її «Оскара»
за «Три білборди десь там у Міссурі».
Ви немов граєте в якусь свою версію Pokémon Go,
типу «Френсіс Мак-Дорманд Go»,
і ходите такі...
-Вона така: «Френсіс Мак-Дорманд?» -Я: «Ні».
І вона: «Ох».
Френсіс Мак-Дорманд була мого віку, коли знімалась у «Фарґо».
Вона ж не сказала: «Френсіс Мак-Дорманд у часи “Фарґо”?»
Підтекст був такий: «81-річна Френсіс Мак-Дорманд?»
І як би я не злився,
ще більше мене вибісило те, який кайф із цього зловив мій друг.
Він стояв і вбирав це в себе,
наче на сеансі енергетичного зцілення.
Отак - долоні розкриті.
Френсіс Мак-Дорманд.
Це ім’я було приречене на славу.
Деякі імена просто працюють.
Ім’я має вимовлятися без жодних зусиль - як чхнути.
Трейсі Чепмен.
Боулдер, Колорадо.
Джіґліпаф. Віґлітаф. Я зараз навіть не стараюся.
І навпаки - деякі імена просто не працюють.
Новий президент мого коледжу постійно шле мені тони листів, і...
Вибачте, але його ім’я - не працює.
Марк.
ПРЕЗИДЕНТ КОЛЕДЖУ СКІДМОР МАРК С. КОННЕР
С.
Коннер!
Якщо мені треба робити ковток ізотоніку між ім’ям
та ініціалом посередині...
то все це ніфіга не злетить.
Казати «Марк С.» - це як вокальний еквівалент ось цього...
Я це відчуваю прямо в пупку.
Наче робити берпі вгору пагорбом.
Марк!
С.
«Давай, ти зможеш, друже».
«А ти хто?»
«Я живу через дорогу. Бачив, як ти робиш берпі вгору пагорбом.
Ти зможеш, чуваче».
Коннер!
Хочу бути Джастіном Тімберлейком із «Соціальної мережі».
Хочу повести Марка С. Коннера на суші, зачарувати його за еплтіні,
а на виході кинути: «І ще одне, Марку.
Прибери “С”».
Трент Резнор.
«Або дивись, Марку, якщо ця “С” для тебе так до біса важлива -
викинь “Марк” і “Коннер” і будь просто С».
Цей чувак міняє ім'я на С?
Я надішлю йому свою білизну.
Так, певен, ви ніколи не бачили, щоб Сет Маєрс так бавився з мікрофоном.
Лорн Майклс вистрілив би мені в ногу, якби побачив.
Я весь день у гримерці: «Тільки не говори про Сета Маєрса.
Просто переживи вечір, не згадавши його».
Якщо цей тип почне зватися С -
ми точно побачимо його під час туру Кіллера Майка.
Десь у листопаді він буде там на сцені...
танцюватиме ідеальний C-Walk.
Хвилювалися за мене, коли я впав на стілець?
Ага, удар був жорсткий.
Не переживайте, люди завжди за мене хвилюються.
Ось гарний анекдот про це. Отже, я був у шостому класі.
Кінець навчального року, вечірка на озері у найкрутішої дівчини в класі.
А в неї був старший брат, восьмий клас,
відомий навкруги як повний психопат.
Він якось провів час у виправному центрі для неповнолітніх,
бо побив дорослого охоронця.
Діти з озера у центральному Массачусетсі жартів не люблять.
Отже, я приходжу на цю вечірку біля озера...
а він, цей брат, стоїть на пірсі
і по черзі кидає моїх однокласників у воду.
Майже як на атракціоні. Усі стоять у черзі.
Я такий: «О, так! Це здається цікавим». Стаю в чергу.
Доходить моя черга. Він зупиняється. Дивиться на мене зверху вниз. І каже...
«Крісе, ти впевнений, що хочеш?»
«По-перше, я не знав, що ти вмієш говорити.
По-друге, що ти такого побачив у мені,
що раптом розбудило в тобі сплячу досі емпатію?
Кидай мене в озеро».
«Ні, Крісе, я не можу примусити себе кинути тебе в озеро».
«Я щойно бачив, як ти жбурнув четверокласницю
метрів на 20 вгору.
Кидай мене у воду».
«Гей, що за затримка?»
«Не знаю. Він бачить у мені щось таке, що вважає непридатним для кидання».
«Так, я теж бачу.
У мене ще немає для цього слів.
Але впевнений, що в німецькій або японській для цього є термін.
На цілий абзац».
«Добре, Крісе, зробимо так.
Я візьму тебе за талію, ми порахуємо до трьох,
і тоді ти сам кинеш себе...
у озеро».
«Це як сценічний бій?
Я сюди прийшов, щоб утекти від театру!»
Екран темніє. Виконавчий продюсер - Майк Бірбілья.
Майк Бірбілья. Господи Ісусе.
Цей чувак виглядає так, ніби батько й син мінялися тілами
і застрягли в одному. Боже.
Він виглядає так, ніби продає у ФБР спойлери до Wordle.
Знаєте, ми ж раніше говорили про Марка С. Коннера.
Я вчився з...
Він зараз президент Скідмора. Я там вчився.
Моя остання відпустка...
По-перше, я не вірю у відпустки.
Я вважаю, що відпустки - для дітей і Дуа Ліпи. Так от...
Остання відпустка, яку я брав, була у 2017-му.
І я вліз у мінус, скупившись у люксовому магазині капелюхів.
Магазин був у Саратога-Спрінгс, штат Нью-Йорк.
Там ще проводять кінні перегони. Це страшні гроші.
Ми з моїми чуваками обожнювали ностальгію.
Тож ми пішли...
Мені нещодавно сказали, що ностальгія вважалася
серйозною психічною хворобою в часи першопроходців.
За ознаки ностальгії могли відправити на карантин.
Тож якщо ви такі...
«Я сумую за Різдвом».
«Відійдіть від неї, хлопці!
Їй зле, сини».
«Чому, татку? Це тиф?»
«Ні, це не тиф.
Це ностальгія.
Слухайте мене, сини.
Якщо ви побачите, як ваш тато після кількох віскі
запалює свічку і відправляється в подорож минулим,
гортаючи фотки у фейсбуці...
слухаючи при цьому Animal Collective...
або Passion Pit...
зробіть мені ласку, сини - прибийте як ту курку чи комара.
Зробіть так, щоб татко вже не повернувся».
«Татку, це не занадто?»
«Ні. Хочете знати, що таке занадто?
Тужити за концертом Girl Talk 2008-го.
Він же просто тримав два бумбокси!»
Отже...
Магазин капелюхів, у якому я вліз у мінус,
називався Hatsational.
У Саратога-Спрінгс, штат Нью-Йорк,
такий попит на люксові головні убори, що там є два Hatsational
за 150 метрів один від одного.
І от що треба знати про Hatsational: час там тече
не так, як ми з вами звикли.
Ним править 14-річний хлопець,
і він там володар.
Він одягнений у костюм - я не про чорний костюм із краваткою.
Я про костюм магната епохи джазу.
І він дуже тихий. Але не тому, що сором’язливий,
а тому, що ти недостатньо важливий, щоб говорити голосніше.
«Перепрошую, що ви сказали?»
Там працюють і старші жінки, але всі вони підкоряються цьому імпу в котелку.
Вікова ієрархія - прямо як у Міядзакі.
І всі вони сидять на власному товарі, тобто усі в капелюхах.
Величезні головні убори на пів тіла.
Єдине, що прив’язує цього хлопця до сучасності -
брекети зверху і знизу.
Ми зробили помилку - старались, щоб йому було комфортно.
Бо нам уже добре за 30, а він - тінейджер.
Але ми не врахували,
що робить із его тінейджера необмежений доступ до люксових капелюхів.
Я не думаю, що Захід коли-небудь бачив щось подібне.
Найближча аналогія - це, мабуть, Тибет,
коли на роль Далай-лами обирають хлопчика.
Уявіть, як це роздмухує его. Таке відчуття, що він був завжди.
Ніби в двадцятих він провалив якийсь магічний тест.
Його очі бачили Пруссію. Наче...
Наче його прокляли працювати у цих двох Hatsational.
Заходиш в один Hatsational - він там, у своєму котелку.
Ти біжиш у другий - і він уже там.
«Ну, звісно.
Звісно я й тут.
Де ще мені бути?»
Він стоїть у своїй вертикальній федорі, немов...
Ганнібал Лектер на Коста-Риці.
І ще одне, що треба знати про Hatsational -
там дорого.
Туди ходять приміряти капелюхи, а не купувати.
Тож ми з чуваками просто міряємо капелюхи.
І я максимально їх підтримую.
«Боже мій, Джеррі, тобі неймовірно пасує цей капелюх.
Баку, ти в ньому прямо як француз».
А цей тінейджер охороняє найкращі капелюхи -
ніби від браконьєрів, воєнних злочинців чи людей сумнівної моралі.
І не дай боже хтось із нас приміряє капелюх «не так» -
його просто розриває.
Ми повеселилися, і я такий: «Знаєте що? Ходімо.
Дуже вам дякуємо». Я, звісно, виступаю речником.
«Дуже вам дякуємо.
Нам було дуже приємно приміряти ваші капелюхи.
Дякуємо, ми ще повернемося».
І коли я вже виходжу, чую, як він обертається до тих жінок і каже:
«Я ж казав - вони повертайки».
«Перепрошую, що ти, бляха, щойно сказав?»
«Я сказав, що ви повертайки». «І хто такі повертайки?»
«Ті, що заходять, приміряють капелюхи,
кажуть, повернуться, і не повертаються».
«Тож ти думаєш, ми - повертайки?»
«Крісе, пішли звідси, серйозно».
«Я не дозволю цьому маленькому артдеко-виродку...
цьому піжону...
поливати брудом мою команду.
Я не дозволю цьому допубертатному вест-егзькому недоростку...
називати мене і трьох найкращих чуваків, яких я знаю, “повертайками”.
Терміном, який я чую вперше в житті.
Терміном, який не має жодної культурної ваги.
Терміном, народженим у збочених, хворих мізках
цих торгашів-шарлатанів епохи джазу.
Я доведу йому, що ми не пове...»
«Ні, Крісе, ти перебрав сидру».
«Ні, не перебрав.
Я не перебрав сидру».
«Гей, синку.
Скільки коштує оцей капелюх? Так, Джеррі, тобі ж він подобався?»
«Та ні, Крісе, не настільки, щоб купувати».
«Скільки?»
«120 доларів. А що?»
«Пакуй».
«Ні. Ні».
«Баку, тобі ж сподобався отой?»
«Ну так, я в ньому як француз».
«Окей, пакуй і його.
Рорі, тобі приглянувся цей?»
«Так, я в ньому схожий на Рода Стюарта з 80-х».
«Ні, не схожий, але окей - пакуй і його.
І ще ту херню, що була на мені. Скільки все разом?»
«560 доларів».
«Ну що, ми все ще повертайки?»
«Так я й думав, мудаче.
На вашому банківському рахунку мінус».
Я знаю, про що ви зараз думаєте: «Крісе, які ще “чуваки”?»
«Що це, Funko Pops? Покажи нам цих друзів».
«Крісе, тут щось не сходиться». Окей. Окей, ось вам.
БАНК АМЕРИКИ НЕДОСТАТНЬО КОШТІВ НА РАХУНКУ
БАЛАНС ПІСЛЯ ВСІХ ОПЕРАЦІЙ: -93,30 $
Дивіться на це страждання. Дивіться на страждання на цих обличчях.
Дивіться на цю трагічну трійцю.
Заходиш у бар, бачиш на сцені цих трьох,
як вони складають апаратуру в кофри - і такий: «Слава богу, ми це пропустили.
Слава богу, ми пропустили двогодинний кавер "Uptown Funk"».
Нещодавно в нас була відверта розмова,
де ми визнали, що ці капелюхи ми більше...
не вдягали.
І я відчуваю, що ви думаєте:
«Окей, чуваки - зійшлося.
Але злий підліток, Крісе, ну серйозно.
Це ж одна з твоїх гіперболічних фантазій».
Думаєте, я не приніс докази?
За кого ви мене маєте?
За кого ви, бляха, мене маєте?
Думаєте, це для мене гра?
Думаєте, я не ставлюся до цієї роботи серйозно?
Думаєте, бляха, це для мене гра?
Думаєте, я не привіз докази в Чикаго, Іллінойс?
Я скажу вам дещо, що ви самі відчуваєте спинним мозком,
навіть якщо не розумом.
Він старший за них.
Ці троє - далеко не святі.
Вони робили речі, від яких у вас застигла б кров.
Але у порівнянні з цим прадавнім демоном?
Вони - Ґрета Тунберг.
Подивіться, як міцно він його тримає.
Намагається стримати.
А той усміхається, бо знає - він може вирватися.
Нафіг його звідси.
Тобто камери не знімали?
Вибачте.
Вам колись ставили блокіратор на колесо? Боже, я обожнюю блокіратор.
Це те, що отримуєш, коли припаркувався десь
на абсолютно неадекватну кількість часу.
Це принизливо. Наче ковпак дурня для твого авто.
І люди миттєво втрачають самоконтроль, коли бачать машину з блокіратором.
Навіть бібліотекарі такі: «О, чорт!
Йому поставили блокіратор!
Господи Ісусе! Ти оце танцюєш C-Walk?»
Що мені подобається в блокіраторі -
це останнє в сучасних законах, що нагадує якесь прокляття чаклуна.
«Ти стояв тут надто довго!
Тепер залишишся тут назавжди!»
Ви були неймовірні. Давайте закінчимо піснею.
Дякую вам величезне.
Трохи драматичного світла, будь ласка. Дякую.
Інколи мені здається Що я не вловлюю суть
От, наприклад, у будинку жахів
Найстрашніше там Не мало сенсу
Не зрозумійте неправильно
Мене трусило від самого входу Заходиш по одному
Звідусіль щось вискакує Демони з бензопилами
Рогаті потвори, клоуни топлес В'язні, які просять допомоги
Я ледве тримаюсь «Ні, будь ласка, ні»
Але те Від чого я верещав
Боже мій!
Від чого ноги підкосились Це був не привид і не гоблін
Ні - це інший відвідувач
Молода офісна працівниця - не знаю чому
У стриманому вбранні Madewell
Не дивачка Не готка
Звичайна людина
І з якоїсь причини Після всієї моторошної дичини
Один лише вигляд цієї 28-річної жінки Яка не робила нічого дивного
Влучив мені в горор-точку-G Я впав і закричав
І кажу: «Вибачте, я не знаю Чому так реагую»
Щоб мене заспокоїти Вона починає махати рукою
Що змушує мене Кричати ще голосніше
І тепер я - як Шеллі Дювалл Верещу на жінку, яка мені маше
Наче мер на параді
Поки актори будинку жахів Дивляться в повному шоці
Не розуміючи, чому їх переграла Ця абсолютно безпечна людина
Настільки безпечна Що ідеально вписалась би у
Передсеансову
Презентацію
Кінотеатру
Regal
А що для неї найгірше - Вона йшла одразу за мною
Тому бачила всю іншу відверту жерсть
На яку я так не реагував
Пристебнутого до матраца Старого кокні
Малого в масці собаки
Який цитує Джері Магуайера
«Допоможи допомогти тобі»
Я б хотів знайти слова, щоб їй пояснити Що я просто ірландський католик
Який майже ніколи не випускає Свій крик назовні
Я його накопичую
Наприклад, у 2014-му Мене рвало так голосно
Що мій партнер подзвонив моїй мамі І спитав: «Це нормально?»
А мама сказала «Так, Кріс блює дуже показово»
І той факт, що мене найбільше налякала Інша відвідувачка
Насправді робить з цієї історії Справжній сучасний фільм-жахів
Де відвідувачі дивляться навколо І думають: «Почекайте, то ми і є монстри?»
Я ненавиджу цю херню
Знаєте, як у сучасних хорорах увесь фільм такий:
Страшний кущистий монстр
А тоді «Ні, це все сезонна алергія»
Та пішли ви
Не кажіть мені, що «Спадковість»
Про материнство
Вона про те, як страшно Коли група голих дорослих
Стоїть під люмінесцентним світлом
Дякую вам, Чикаго.
Дуже вам дякую.
Переклад субтитрів: Петро Кревенець