Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Čikaga!
Labai ačiū.
Šiandien filmuojam pasirodymą. Noriu daugiau gerbėjų,
ne tik moterų, kurios į išleistuves nešėsi peilius.
Gyvenu Los Andžele, nors visi mano, kad gyvenu
sidro malūne Rod Ailande.
Visi mano, kad gyvenu namelyje užkampyje,
bet dabar gyvenu Los Andžele.
Pirmą savaitę, kai atsikrausčiau, gavau baudą už ėjimą ne per perėją.
Ir policininkas pasakė: „Vaikštai per daug ekspresyviai.“
Kas buvo tiesa. Tuo metu savo gyvenime
gatvėse vaikščiojau pasišokinėdamas.
Bet buvau drovus.
Todėl vaikščiojau su Polo Deino šypsena.
Deino veidas didelis, o šypsena mažytė, nuo kurios A24 eina iš proto.
Norėčiau, kad būtų pasakę,
jog maža šypsena yra blogiau nei visai nesišypsoti.
Reikia juos tuoj pat iš čia išvesti.
Sakiau, jokių karnavalinių klounų šį vakarą.
Šįvakar be priežiūros paliktas apžvalgos ratas.
Nenoriu, kad mane graužtų sąžinė.
Atsargiai, atsargiai. Mano nuogas kūnas, jis toks, kaip...
Kaip mergina, kuri dingo 2000 metais ir kurią dabar rado,
o ji 25 metus gyveno vien iš šuniukų grietinėlės puodelių.
Tik po truputį grietinėlės.
Prieš dvejus metus išleidau pasirodymą,
ir tai sukėlė visos šalies medžioklę dėl mano įvardžių.
FTB.
Sakyk, juk pats matai.
Laukiu, kol Z karta man atsiųs oficialią lyties diagnozę paštu.
Atrodo, jie ten jau...
susitvarkę. Aš per pasyvus.
Visą gyvenimą identifikuosi taip, kaip restorane
į mane kreipiasi padavėjai.
Visą gyvenimą buvo vaikai, moterys, Krisas,
vyrai.
Kas reiškia, kad aš ramiai galėjau praslysti į vieną iš tų gelbėjimo valčių.
„Kodėl įleidai?“
„Nežinau, pažiūrėk į apatinių linijas.“
„Matėsi bikinio linija.“
Nepatiko nuo bikinio linijos.
Pradedam iš naujo, viskas gerai.
Manau, mano supratimas apie vyriškumą buvo sugadintas nuo pat pradžių,
nes grojau orkestre vidurinėje mokykloje.
Žinau, kad grojai, žinau, kad grojai.
Žinau, žinau. Žinau.
Supratimas apie vyriškumą buvo sugadintas nuo pradžių,
nes grojau orkestre vidurinėj mokykloj, ir iki šiol
nesu matęs labiau subrendusio vyro nei vidurinės mokyklos tūbos grojiko.
Kai kraštutiniai dešinieji sako:
„Kur dingo visi tikri vyrai šitoje šalyje?“
Laiko „Greensleeves“ bosinę liniją
ir stovi orkestro gale.
Jie verčia Deivą Bautistą atrodyt kaip Bernadetą Piters.
Dieve mano.
Kas per hormonai pas vidurinės mokyklos tūbos grojikus?
Manau, kad jei duotum normalaus dydžio vaikui tūbą,
jis tiesiog...
Ir tada atsiranda šitie daugiau nei dviejų metrų milžinai.
Labai ramūs.
Su tokiomis barzdomis, kaip HBO mini serialuose. Tiesiog...
Ir su veidais, nugairintais vėjo, lyg keltų darbininkų.
Ir jie dalijasi viskio gertuve, kad tik nesušaltų.
O šuo geria alų iš dubenėlio.
Vienas atsiliepia orkestro repeticijos vidury.
„Labas, vaike.
Po repeticijos tave pasiims, drauguži.“
„Tu turi vaiką?“
„Taip, jis pirmakursis.
Geras vaikas, kartais prisidirba, bet kas tokio amžiaus neprisidirba?“
Amerikos žiniasklaidoje
futbolininkai rodomi kaip patys didžiausi,
nes jie agresyviausi.
Nes yra savotiškas pragaras, kai esi beveik didelis.
O yra ramybė ir tyla, kai esi...
iš tikrųjų didelis.
Tikriems milžinams reklamos nereikia.
Čia kaip dogas prieš vokiečių aviganį.
Be to, kai man atrodo, kad jau suprantu pasaulį
ir norisi tą supratimą spirt į bedugnę,
pasidomiu, kam buvo išvesti šunys.
Ir ten parašyta: „Springerspanielis buvo išvestas
surasti tvenkinį miestelyje.
Tada patikrindavo, ar šalia yra kitas tvenkinys, besisiekiantis su tuo.
O tada grįždavo į miestą ir pasakydavo kažkokiam vyrukui.“
Taškas.
Ką tai reiškia?
Ir dar gali suprasti, kiek sena veislė, kai rašo:
„Klumberio spanielis buvo išvestas surasti skyles
ir stovėti virš jų, jeigu iš jų išlįstų velnias.“
Primena „Prairie Home Companion,“ kai taip plojat.
Gerai, dogai prieš vokiečių aviganius.
Vokiečių aviganis per gyvenimą nėra patyręs ramybės.
Šitie šunys nuolat visiškame chaose.
Ir tai „aukščiausio rango“ šuo šalyje.
Policijos šuo.
Nemačiau faro su šuniu ir galvojau:
„Kaip gerai jie jį valdo.“
Policininkai oro uostus paverčia
„Petco“ paklusnumo dresūros aikštelėmis...
kur laksto paklydęs vokiečių aviganis
su liemene „mokomas policijos šuo“,
ir jis bėgioja su kažkieno kaklo pagalve dantyse,
o policininkai lekia paskui ir rėkia: „Nežiūrėkit į mus, jis dar mokosi!“
Tada geriau jau turėkit policijos krabą,
bent jau...
Bent jau krabas daugmaž stovės vienoje vietoje.
Jeigu įeinu į TSA ir pamatau TSA darbuotoją, gal merginą...
„Subreddit“ būtų labai negražus.
Matau, kaip stovi prie krabo, nenoriu žinot jų plano.
Ir jeigu krabas tave nužvelgia tuo savo žvilgsniu...
tu išpilsi visus tuos skysčius.
Aš empatas.
Jeigu turėtumėt bent kruopelę tokios empatijos, kaip aš, gulėtumėt lovoje.
Būtumėt prirakinti prie suskleidžiamos lovos.
„Girl, Interrupted“ stiliumi. Aš jaučiu jūsų energiją.
Jaučiu, kad vienas iš jūsų vaikinų po šou man parašys žinutę.
„Labas, Krisai.
Labai patiko tavo juokelis apie policijos krabus.
Nors juokingas...
bet jame yra tiesos.
Kai kuriose Turkmėnistano vietose...
Dieve mano.
Kai kurie TSA padaliniai, sakoma, naudoja
vėžiagyvių policijos pajėgas.
Gal ne apie tokį krabą kalbėjai per savo šou...“
Ačiū, Tomai, tu užblokuotas.
Visi, kuriuos pažįstu,
staiga iš niekur išlenda su sužadėtiniu su ūsais.
Visi vaikinai apsirengę kaip Robinas Viljamsas „The Birdcage.“
Tik su storomis šlaunimis.
Atrodo, visi neturi praeities.
Atrodo, „Hinge“ gavo krūvą skundų
ir tada fabrike prigamino tokių...
Atrodo, visi tiki ta pačia nesąmone,
kad vestuvėse jie vakarėlio siela.
„Krisai, Krisai, privalai susipažinti su Tomu.
Jis toks linksmas. Dėvi keistą kojinę.“
Panelės, jeigu jis savo keistumą drįsta parodyti tik per kojinę...
tai tas vyrukas, kuris slėpsis už jūsų, jei neduok Dieve,
kada nors įkristumėt į gorilų aptvarą.
Tu gali, brangioji.
Tu stipri ir savarankiška, brangioji, tu gali.
„Ne, Krisai, Tomas toks linksmas.
Jis vestuvėse pašoka interpretacinį šokį, kad būtų juokinga.“
Klausykit, normalūs žmonės, nėra nieko juokingo interpretaciniame šokyje.
Mano kostiumas nėra jūsų kultūra.
Interpretacinis šokis man sumoka už elektrą
ir apmoka mano kosmiškai dideles skubias veterinaro sąskaitas.
Nes mano šuo Erikas suėdė „Smart“ automobilį.
Ir taip, tai Erikas su K.
Ai, Tomas toks linksmas? Tegul pabando pravesti kongo šokį.
Visi linksmi, kol jų neįgrūda į vadovo poziciją.
Vesti kongo šokį reikia disciplinos...
vizijos ir savitvardos.
Reikia eiti daug lėčiau, nei galvoji.
Už tavęs visa grandinė žmonių...
labai skirtingo amžiaus.
Turi trejų metų gėjų...
pabrolį, kuris vėl geria...
ir seniausią moterį šalyje.
Užteks vienos kvailos minties,
ir turėsi kongo avariją, o ne šokį.
Ir čia jau tamsus chaosas.
„Krisai, prašau, gana. Tomas linksmas.“
Ne, ne, ne, aš mačiau, kas yra linksma.
Aš pažįstu linksmumą.
Universitete gyvenau su vaikinu,
kuris iššoko pro mūsų antro aukšto langą, kad spirtų kažkokiam vyrukui,
nes tas vyrukas myžo ant mūsų namo.
Va čia tai linksma.
Kur bus Tomas, kai kažkas myš ant tavo namo?
Aš pasakysiu, kur jis bus.
Kalbės telefonu su „Jeni’s Ice Creams“,
aiškinsis, kada išeis naujas ube skonio ledas.
„Jūsų puslapyje parašyta rugsėjo 1, o rugsėjo 1 jau seniai praėjo.“
Ir dar, panelės, Tomas,
jeigu verčia jį vadinti pačiu ilgiausiu įmanomu jo vardo variantu,
tai yra tas vyrukas, kuriam negaila švaistyti jūsų laiko.
Turėjau išsinuomot čia mašiną.
Kai atvarė mašiną, grojo pats fankiškiausias gabalas.
O kai atidavė man raktelius, jie perjungė į NPR.
Išjuokė be žodžių.
Su turu apvažiavau visur,
bet dar negirdėjau tokios tylos po šios eilutės.
Pradedam iš naujo.
Jums patinka, kai improvizuoju.
Čikaga komedijos miestas, jums tai patinka.
Čia Setas Mejersas išmoko šio amato.
Reikėjo atvažiuoti ten, kur Setas Mejersas išmoko „trijų taisyklę“.
Ir žinau, jūs visi iš „Second City“.
Po žiauria Bobio Moinihano priežiūra.
Beprasmiška. Viskas, ką sakau, yra nepanaudojama.
Noriu paploti operatoriui, kuris buvo komandoje, kuri sugavo Osamą.
Man reikėjo išsinuomoti mašiną, o kai atvarė ją,
grojo fankiškiausias gabalas.
O kai atidavė man mašiną, perjungė į NPR.
Išjuokė be žodžių.
Žinau, kad skleidžiu kažkokį įspūdį,
bet „vyras, kuris juokiasi iš „Wait, Wait... Don’t Tell Me!“?
Vyrukas, kuris pomidorus vadina gražiais?
Tai bent.
Galvojau, aš subtilesnis už tai.
Atrodau kaip žmogus, kuriam reikia nunešti žinutę Imogenai Hyp.
Duokit man penkias minutes su panele Hyp.
Gavau jos žinutę hite „Hide and Seek“.
Tai aš įsijungiau NPR. Bet NPR jau net nebe NPR.
Aš ieškau žinių, o NPR dabar klausia:
„Kas yra zaddy?
Šiandien išsiaiškinsim iki galo.“
Ir kalbina jauniausią žmogų, kokį tik randa,
ir tai 39 metų žmogus Vašingtone.
Už kadro viską supainioja: „Zaddy yra zombio tėvas.“
Man gaila vyresnės tūkstantmečio kartos. Jie nusipelnė dotacijos.
Jie ruošėsi pasauliui, kurio tiesiog nebėra.
Atsiraitodavo savo laboratorinių chalatų rankoves,
ir su dėstytojais prie kavos kalbėdavosi apie sudėtingus dalykus.
O dabar jie gyvena pasaulyje, kur visi seksualizuoja Šreką.
Blogai.
Mes, jaunesni,
ir žinau, atrodau kaip 55, bet esu jaunesnis...
Niekas nesakė, kad saulės kremu reikia tept raktikaulius.
Todėl atrodau kaip „Rydell High“ sekretorė.
Mes, jaunesnieji, išmokome atsijungti
per Irako karą ir „Sodų bendriją“.
Aš buvau...
jeigu Zakas Brafas vis dar prasisuka su tuo...
Turiu pakilt virš savo kūno.
Zakas Brafas, antrasis pono Tumnuso atėjimas.
Silpnas, bet kartu ir psichas. Kaip skrydžio palydovas.
Ar jums kada nors atrodo, kad palydovai mus nužudytų,
jei šalia nebūtų pilotų?
Jie mūsų nekenčia.
Prisiminkit, 2021 metais buvo akimirka,
kai nesiliovė lipnia juosta prie kėdžių klijuot žmonių.
Man tai niekad neatrodė normalu.
Neimu iš jų maisto.
Matyti suaugusius verslo žmones, kurie šaukia: „Sausainiai!
Riestainiai!“
O aš sakau: „Ne, ačiū.“
Tada jaučiuosi kaip profesionalus snieglentininkas.
Neįtraukit eilutės apie profesionalų snieglentininką.
Vos pagalvoju, kad tarp mūsų atsirado pasitikėjimas...
jūs paliekat mane kieme su yoni rankose.
Apie ką mes kalbėjom? Vyresnioji tūkstantmečio karta...
Noriu įkurti laukinės gamtos rezervatą vyresnei tūkstantmečio kartai,
kur jie galėtų ramiai žaisti „Ultimate Frisbee“.
Ir choru sakyti „nuostabu“.
Ir mėgautis cukinijomis.
Jie dievina cukinijas. Dieve mano.
Kai man pasiūlo cukiniją, iškart aišku: prasidėjo atostogos.
Taip, duokit man tą agurką, kuris viską pralošė kazino.
Tada vyresnieji galėtų lyginti
„Trader Joe’s“ užkandžius. Aš apsėstas „Trader Joe’s“.
Man tai tapo hiperfiksacija.
Privalau apie tai kalbėti.
Patinka vienas dalykas „Trader Joe’s“.
Žinot, kaip jie kas savaitę atšaukia produktus?
Ir jie visiškai be gėdos praneša, ką atšaukia.
Jie taip neprisiima atsakomybės,
kad galiausiai pasijunti kaltas, jog tą daiktą nusipirkai.
Tai genialu.
Ir informuoja pakabindami
susiglamžiusį A4 formato lapą,
pakabintą vos 30 cm virš žemės. Ir ten parašyta: „Sveiki...
Mes radome žmogaus palaikų melione.“
„Tu juk nepirkai to šūdo, ar ne?“
Tai vidurinės mokyklos „alfa“ taktika.
Kaip aštuntokas su gobtuvu, važiuojantis ant kito dviračio kojelių.
„Ei, mes radom ungurių gazuotame vandenyje.“
Ei, pamaivos, nepirkot kaprio sumuštinių, tiesa?
Nes daugumoje kaprio sumuštinių rado Džimį Hofą.
O močiuose buvo kulkų, seni.
Būtų tragedija, jeigu būtum nusipirkęs močių.
Ir kas yra įžengęs ten... viskas baigiasi salmonelioze.
Visi, kurie nuo balandžio iki lapkričio buvo užėję į „Trader Joe’s“,
turi paveldimą salmoneliozę.
Atsibodo, kad kaltina gyvūnus dėl virusų:
„Ai, čia arkliai kalti.“
Aš pažįstu arklius. Jie nieko nedaro.
Ar kada pažinojot arklį, o tada sužinojot, kad jam 35?
Man tai patinka.
Aš sakau: „Taip, seni, prisimeni „Fleet Foxes“?
Taip, mes tikrai manėm, kad folkloras sugrįš!“
Reikia stotis kakta prie kaktos.
Gulėjimas ant pilvo skirtas korporacijoms.
Minčių susiliejimas su kumele skirtas tikriems revoliucionieriams.
Būtent tai Sveizis veikė savaitgaliais, kai filmavo „PŠ“.
Subtitruose bus parašyta „Purvini šokiai“. bet „PŠ“, tai...
Taip, virusus sukelia ne arkliai.
Greičiausiai sukelia tas vyras, kuris atsisako plaut ketaus keptuvę.
Kaip turėjo susirgti,
kad nutiltų jų pamokslai apie tai, jog ketaus keptuvės plauti nereikia?
Jie buvo garsiausia žmonių grupė Amerikoje beveik visą 2010-ųjų dešimtmetį.
„Ne, brangioji, brangute.
Palauk. Tikrai nereikia jos plauti.
Jokio muilo, nuplausi apsauginį sluoksnį.“
Apsauginį sluoksnį iš ko?
Iš viruso, kuris pražudė Betę „Mažosiose moteryse“?
To vaikino ketaus puodas tikrai naktimis šiek tiek juda.
Ten gyvena kombučios SCOBY, jis pulsuoja.
„Kombučia, kombučia.“
„Šiąnakt iš čia pabėgsim, kombučia.“
„Kombučia?“
„Jis laiko pasą indaujoje.
Užsidėsim jo „Indochino“ kelnes.
Ir skrisim į Kanadą.
Kai mūsų draugai šiaurėje pamatys, kaip su mumis elgėsi...
kad neapturėjau net vadinamųjų viešnamio maudynių
nuo tada, kai kandidatavo Romnis.“
„Romnis, Romnis.“
„Taip!
Lipk ant nugaros, kombučios SCOBY. Greitai, lipk ant nugaros.“
„Kombučia, kombučia, kombu, kombu.“
„Taip! Velnias, jis ateina, greitai!
Apsimeskim, kad esu jo mergina, griebk tą ukulelę.“
„Labas, mieloji, nežinojau, kad taip greitai ateisi kokteilių.“
„Kombučia, kombučia.“
„Kodėl naudoji mūsų slaptą žodį?“
Ir baigta. Kaip jautėtės? Kaip jautėtės?
2014 metais ruošiausi išplauti savo ketaus keptuvę.
Pagalvojau: „Žinot ką? Nematau tų vaikinų.
Nė vienos barzdos.
Įlašinsiu truputį muilo.“
Ir tada vienas iš jų materializavosi mano virtuvėje,
apkabino mane iš nugaros kaip informatikos mokytojas.
Prisimenat? Kaip informatikos mokytojas tave įsiurbia?
Man tai netrukdė.
Tai buvo labai ankstyva pamoka apie paleidimą.
Beje, buvau jūsų „Whole Foods“.
Čederis kasmet vis aštresnis.
Mano publika duoda švelniausius „penkis“.
Tai atrodytų kaip nuotrauka primatų elgsenos lankstinuke.
Visi žino, kad neatlaikyčiau jokio trinktelėjimo.
Taip, čederis kasmet aštresnis.
Man labiausiai patinka parduotuvėje...
Einu tiesiai prie čederio.
Paprastas čederis. Gerai, gerai, taip, taip.
Vidutinis čederis.
Aštrus čederis, taip.
Labai aštrus čederis, nagi.
„Ypač aštrus čederis?“ Po velnių.
Ir aš galvoju: „Nagi!
tęsiam šitą vakarėlį.
Duokit man tą Tilamuko Psichopatą!“
„Ei, ei, ei, ei. Ei, ei, senute, tyliau.
Girdėjau, ieškai Tilamuko Psichopato.“
„Taip, maniau, Baidenas tai uždraudė.“
„Baideno nebėra.
Palauk čia.“
Išeina vyras su tradiciniais drabužiais, be apatinių.
„Mėgsti linksmintis.“
„Taip, duok tą daiktą, kurį Bernis Sandersas traukia
prieš filibusterį.“
„Kaip žinot, kad tu ne faras?“
„Ar faras taip džiaugtųsi laimikiu?“
„Ei, gerai, gerai, gerai, gerai.
Lėtai, tik mažą kąsnelį.“
„Velnias.
Šūdas.
Na, tas reikalas aštrus.
Girdžiu „Wilco“.
Matau Terę Gros!
Įleisk ją.“
Žiūrėkit, daug šneku apie NPR,
bet vienintelė, kuri išsilaiko žiauriai ir be kompromisų,
yra Terė Gros.
Dieve mano.
Tarp visų tų vedėjų,
kaip Džimis Falonas su prezervatyvu...
neįtikėtina įtampa
kiekvienoj Terės Gros laidoje...
įneša gryno oro gūsį.
Atrodo, lyg kiekviena laida būtų įrašyta erdvėje
tarp gyvųjų ir mirusiųjų.
Lyg svečias sėdėtų prie ilgo viduramžių stalo viename gale,
o Terė kitame gale ramiai valytų ginklą.
Mano mėgstamiausias šiuolaikinis Dovydo ir Galijoto momentas, 2019 metai:
Terės Gros interviu su Adamu Draiveriu.
Žinot šitą istoriją? Interviu buvo sunaikintas,
nes ji taip išgąsdino buvusį jūrų pėstininką Adamą Draiverį...
mažoji Terė Gros, vos metro ūgio Terė,
jį taip išgąsdino, kad jis pabėgo...
iš interviu.
Matyt, jam nepatinka susidurti su savo pačio darbu.
O ji parodė jam tikrą „Prisukamą apelsiną“.
Tai buvo klipas, kur jis dainuoja Sondheimo dainą iš „Santuokos istorijos,“
ir ji kankino jį tuo klipu.
Jis maldavo: „Tere, prašau!“
O Terė tiesiog...
kol Adamas išėjo.
Mes nežinome, kas tiksliai nutiko, nes nėra įrašų, bet...
mano fantazijoje Terė pasileido jį vytis.
Visu greičiu paskui Adamą Draiverį, kaip Terminatorius gatve.
Rankoje laikydama „Bluetooth“ kolonėlę, leidžiančią jo dainavimą.
„Adamai, per savo karjerą esu apklaususi daugybę šunsnukių.
Bet nedaug tokių kaip tu.
Tikėčiausi tokio „aš negaliu klausytis savo darbo“ elgesio
iš Džonio Depo dėl skarelių ir skrybėlių.
Bet iš tavęs tikėjausi daugiau testosterono
tavo sėkliniuose latakuose.“
„Tere, prašau!“
„Tu „Merginas“ HBO pavertei savo asmeniniu „OnlyFans.“
O dabar prišlapinai į savo „Tom Ford“ dėl mažo Sondheimo klipo,
kuriame skambi kaip turtingas vaikas, dainuojantis per gimtadienio karaokę.
Kas man tavyje įdomu, Adamai, tai kad esi kaip primatas,
bet kartu ir labai bailus.
Kai tave pagausiu, o aš tave pagausiu...
aš užsilipsiu tavimi ir pamaitinsiu tave bananu.“
Ji pasiekia jį.
„Tere, ne!“
„Neturi teisės manęs vadint Tere Gros.
Terė Gros yra mano pravardė. Aš esu Teresa Šlykščioji.“
Neseniai visiškai susimoviau prieš Liną-Manuelį Mirandą.
Štai kas nutiko.
Jis sureagavo į kažką, ką įkėliau į „Instagram“.
Parašė: „Cha cha, labai juokinga.“
Supanikavau.
Kai gavau tą žinutę, stovėjau prie „Starbucks,“
kur grojo jo daina iš „Merės Popins.“
Tokia kaminkrėčių daina...
Pagalvojau: „Tai likimas. Tai tobula.
Nufilmuosiu ir nusiųsiu Linui-Manueliui Mirandai.
Tai mus suartins.“
Galvojau, sumontuosiu vaizdo įrašą programėlėje, bet jis... išsisiuntė.
Taigi Linui-Manueliui Mirandai nusiunčiau
dviejų minučių klipą...
su „Starbucks“ pastato išore...
iš tokio atstumo, kad muzikos nesigirdi.
Bet, laimei, puikiai girdisi mano kvėpavimas.
„Linui patiks.“
Trumpai tariant...
Linas-Manuelis parašo visiškai nekaltą:
„Cha cha, labai juokinga.“
Praeina vienuolika minučių.
Ir tada jis gauna labai tamsų trumpametražį filmą...
apie brutalistinį „Starbucks“ fasadą...
San Bernardine, Kalifornijoje...
o aš švokščiu į mikrofoną. Ir...
kokia jo reakcija? „Peržiūrėta 12:23.“
Taigi nemanau, kad greitu metu mane pamatysit „Moanoje 9“.
Per daug laiko praleidžiu „Starbucks.“ Aš cukraus maniakas.
Bet viešumoje desertų nevalgau. „Deserto veidas“ per daug grafiškas.
Bet kartais,
dėl kompanijos, su draugais nueinu į ledainę.
Ir mane visada šokiruoja, ką šaldytų desertų pasaulis
leidžia sau daryti su „Oreo“.
Turi krūvą visokių standartinių priedų:
braškių padažą,
šokoladinius gabaliukus, zefyrų padažą,
o tada turi kalną sudarkytų „Oreo.“
Iš pirmo žvilgsnio galvoju: „Čia kas, suodžiai?“
Ne, čia tiesiog Amerikos sausainis...
sužalotas taip, kad neatpažinsi.
Atrodo, lyg kartelis bandytų pasiųsti žinutę.
Arba lyg ragana visą žiemą būtų juos malusi.
„Jau beveik paruošta!“
Jėzau Kristau.
„Oreo“ yra ikona.
Jiems nereikia tokios nemokamos reklamos.
Tai būtų tas pats, jei pamatytum Džudi Denč
prekiaujančią vibratoriais „Instagrame.“
„Naudok kodą DENCH...
kad per šitą Merginų Valentino dieną pasilinksmintum“
Jėzau Kristau.
Nesu matęs įmonės, kuri taip silpnai laikytųsi savo produkto,
kaip „Nabisco“ su „Oreo“.
Jei taip elgtųsi su „Milano“, „Pepperidge Farm“ subombarduotu „Dairy Queen“.
„Turim „Milano“? Patikrinkit „Sausalito“!“
Kas per liguistas padaras vadovauja „Nabisco“?
Nes kitas žinomas priedas tokiose vietose yra „M&M’s“,
bet susidaro įspūdis, kad „M&M’s“ atstovas sako:
„Taip, naudokit „M&M’s“, tik prašom jų neskriausti.“
O atrodo, kad ponas Nabisko
kalbėjo su šaldytų desertų pasauliu,
kur jam sakė: „Pone Nabisko...
mums būtų gyvenimo garbė dirbti su jūsų gerbiamu klientu, „Oreo“.
Manom, jie idealiai įsilietų į šaldytų desertų pasaulį,
ir pažadam laikytis visų gairių, kad išsaugotume orumą...
ir dorumą to, kas tapo pagrindiniu Amerikos sausainiu
beveik ištisą šimtmetį.“
„Darykit su jais ką norit.
Pažeminkit.
Sutrypkit ir išjuokit.
Supjaustykit.“
„Gerai, taip.
Gerai, taip, taip, galim supjaustyti.
tik pažadam daryti vienodai ir tvarkingai...“
„Kaskart darykit vis kitaip.
Noriu, kad mano kliento suluošinime nebūtų jokios logikos.
Sumeskite į maišelį ir tegul pagiringas paauglys
trypia juos poilsio kambary.“
„O įdaro palikti?“
„Kartais.“
„Kodėl taip darote?“
„Nes galiu.“
Identiškas dialogas gali būti pritaikytas
tam, kas tvarko Judžino Levio reklaminius reikalus.
Tai nuskambės kaip išgalvota.
Bet neišsigalvoju.
Neseniai buvau draugo vestuvėse. Civilinės metrikacijos skyriuje.
Buvau apsirengęs vyriškiausiais drabužiais
nuo pirmosios Komunijos.
Vilkėjau plačiakelnį kostiumą.
Ir dėvint tą kostiumą
pagalvojau, kad tai keistai išlaisvina.
Toks labai vyriškas drabužis.
Jausmas, lyg įsirėžčiau į bangą, kurios visą gyvenimą vengiau.
Ir tame buvo kažkas visai seksualaus, pasiduoti tam.
Pagalvojau: „Žinot ką? Galėčiau taip rengtis dažniau.
Gal aš save riboju.
Jaučiuosi seksualus, gyvas. Labai įdomu.“
Ir kaip tik tuo metu, kai taip jaučiausi, praeina vyresnė moteris,
parodo į mane pirštu ir sako: „Francesa Makdormand?“
Tai nebuvo kieta jauna mergina, kuri su manim juokauja.
Moteris tokio amžiaus, kad galėtų vadintis Priscila.
Kuri buvo tikra, kad aš Francesa Makdormand.
Kai buvau ant seksualinio renesanso slenksčio,
su Šug Naito plačiakelniu kostiumu.
Jeigu jau vaikštai su pirštu ant gaiduko,
diagnozuodama žmones kaip Francesa Makdormand...
tai nešauk, kol nepamatai jų „Oskaro“
už „Trys stendai prie Ebingo, Misūryje“.
Jeigu žaidi kažkokią „Pokémon Go“ versiją...
Jei žaidi „Francesa Makdormand Go“
realiame pasaulyje...
Ji: „Francesa Makdormand?“ O aš: „Ne.“
Ji sako: „Ai.“
Francesa Makdormand buvo mano amžiaus, kai filmavo „Fargo“.
Nesakė: „Francesa Makdormand, kai filmavo „Fargo“?“
Potekstė buvo: „81 metų Francesa Makdormand?“
Ir nors aš supykau,
dar labiau mane siutino, kaip tai pradžiugino mano draugą.
Jie stovėjo, mėgavosi tuo,
atrodė, kad buvo energetiniam gydyme.
Tiesiog, delnai atversti.
Francesa Makdormand.
Čia vardas, kuriam buvo lemta tapti žvaigžde.
Kartais jie tiesiog veikia.
Vardas turi skambėti taip lengvai, lyg čiaudulys.
Treisė Čepman.
Boulderis, Koloradas.
Purplys, Putlutis. Aš net nesistengiu.
O kai kurie vardai, atvirkščiai, visai neveikia.
Naujas mano koledžo prezidentas nuolat masiškai man rašo, ir...
atsiprašau, bet jo vardas neveikia.
Markas.
„SKIDMORE“ KOLEDŽO PREZIDENTAS MARKAS C. KONERIS
C.
Koneris!
Jeigu man reikia daryti „Gatorade“ pertrauką tarp tavo vardo
ir antrojo vardo inicialo...
tada reikia šitą reikalą grąžinti į korporacijos biurą.
Sakyt „Markas C.“ lyg balsu darytum štai ką...
Jaučiu tai bamboj.
Kaip daryti burpius į kalną.
Markas!
C.
„Pirmyn, tu gali, bičiuli.“
„Kas tu?“
„Gyvenu kitoj gatvės pusėj. Mačiau, kad darai burpius į kalną.
Tau pavyks. Tau pavyks, bičiuli.“
Koneris!
Noriu būt Džastinas Timberleikas „Socialiniam tinklapy“ Markui C. Koneriui.
Noriu jį nusivesti sušių, apžavėti appletini kokteiliais,
ir išeidamas pasakyti: „Ai, ir dar, Markai, vienas dalykas.
Mesk tą C.“
Trentas Reznoras, Trentas Reznoras, Trentas Reznoras.
„Arba Markai, Markai, jei C tau tiek daug reiškia,
mesk Marką ir Konerį ir vadinkis tiesiog C.“
Šitas vaikinas pradeda vadintis C?
Siųsiu jam savo kelnaites.
Lažinuosi, nematėt, jog Setas Mejeris taip elgtųsi su mikrofonu.
Lornas Maiklsas durtų man į koją, jei pamatytų.
Visą dieną grimo kambary: „Tik nekalbėk apie Setą Mejersą.
Ištempk vakarą apie jį neprasitardamas.“
Jei pradės vadintis C,
pamatysim jį gastrolių ture su „Killer Mike“.
Atėjus lapkričiui, jis tiesiog bus gale...
šokdamas patį geriausią C-Walk.
Ar jaudinotės dėl manęs, kai nuslydau nuo kėdutės?
Truputį, smūgis buvo stiprus.
Nesijaudinkit, bendruomenė visada labai dėl manęs nerimavo.
Turiu gerą anekdotą apie tai. Gerai, šešta klasė,
mokslo metų pabaigos vakarėlis prie ežero, pas pačią kiečiausią mergaitę klasėje.
O ji turėjo vyresnį brolį, aštuntoką,
kuris bendruomenėje buvo žinomas psichopatas.
Net buvo trumpam patekęs į nepilnamečių pataisos įstaigą
už tai, kad sumušė suaugusį apsaugos darbuotoją.
Ežero vaikai centriniame Masačiusetse nejuokauja.
Gerai. Ateinu į tą vakarėlį prie ežero ir...
jis, tas brolis, stovi ant liepto
ir po vieną mėto mano bendraamžius į ežerą.
Beveik kaip atrakcionas, visi sustoję į eilę.
Galvoju: „Smagu.“ Atsistoju į eilę.
Ateina mano eilė. Jis sustoja. Pažiūri į mane iš viršaus ir sako:
„Krisai, ar tikrai to nori?“
„Pirma, aš net nežinojau, kad tu kalbi.
Antra, ką tu manyje matai...
kas pažadina iki šiol miegojusią empatiją?
Mesk mane į ežerą.“
„Ne, Krisai, negaliu ramia sąžine tavęs mesti į ežerą.“
„Ką tik mačiau, kaip metei ketvirtokę su „Delia's“
į orą kokių 12 metrų.
Mesk mane į vandenį.“
„Ei, ko laukiat?“
„Nežinau, jis manyje mato kažką, ko, jo manymu, mesti negalima.“
„Taip, matau tai.
Aš dar neturiu žodžių tam apibūdinti.
Bet lažinuosi, kad tam yra terminas vokiečių ar japonų kalboje.
Kokia pastraipa.“
„Gerai, Krisai, darom taip.
Aš apglėbsiu tave per liemenį, mes skaičiuosim nuo trijų,
ir tada tu pats išsimesi...
į ežerą.“
„Kaip sceninė kova?
Aš čia atėjau pabėgti nuo teatro!“
Užtemsta, vykdomasis prodiuseris Maikas Birbiglijus.
Maikas Birbiglijus, Jėzau Kristau.
Vaikinas atrodo, lyg tėvas ir sūnus sulindo
į tą patį kūną. Dieve mano.
Atrodo kaip žmogus, kuris FTB pardavinėja „Wordle“ užuominas.
Pirmai kalbėjom apie Marką C. Konerį.
Mokiausi su juo...
„Skidmore“ prezidentas. Ten studijavau.
Paskutinės atostogos...
Visų pirma, netikiu atostogomis.
Man atrodo, atostogos skirtos vaikams ir Dua Lipai.
Paskutinį kartą atostogavau 2017 metais,
ir prabangioje skrybėlių parduotuvėje ištuštinau sąskaitą.
Parduotuvė buvo Saratoga Springse, Niujorke, kas yra...
tai žirgų lenktynių miestelis. Kalbam apie šiurpius turtus...
Aš ir mano bičiuliai buvom nostalgijos fanatikai.
Tai mes grįžom į...
Neseniai pasakė, kad nostalgija buvo laikoma
gan rimta psichine liga pionierių laikais.
Už nostalgijos požymius galėjo net izoliuoti karantine.
Tai jeigu tu sakytum...
„Pasiilgau Kalėdų.“
„Traukitės nuo jos, berniukai.
Ji nesveika, sūneliai.“
„Kodėl, tėti? Šiltinė?“
„Ne, ne, ne. Ne šiltinė.
Čia nostalgija.
Klausykit manęs, sūnūs.
Jei kada pamatysit, kad jūsų tėvas po poros viskių
užsidega žvakę ir keliauja atgal laiku
„Facebook“ nuotraukomis...
klausydamas „Animal Collective“...
arba „Passion Pit“...
padarykit paslaugą, sūnūs, nužudykit mane, kaip nužudytumėt vištą ar uodą.
Suluošinkit tėvą amžiams, berniukai.“
„Gal kiek ekstremalu, ar ne, tėti?“
„Ne, nori sužinot, kas ekstremalu?
Ilgėtis „Girl Talk“ koncerto, kuris buvo 2008 metais.
Jis tiesiog laikė du grotuvus!“
Gerai, taigi...
Ta skrybėlių parduotuvė, kurioje ištuštinau sąskaitą,
vadinosi „Hatsational“.
Prabangių galvos apdangalų paklausa tokia didelė
Saratoga Springse, Niujorke, kad ten yra net dvi „Hatsational,“
vos už 0,16 km viena nuo kitos.
Kai ką turit žinoti apie „Hatsational“: ten laikas neteka
taip, kaip mes įpratę, kad tekėtų laikas.
Ten valdo keturiolikmetis berniukas...
ir jis demonstruoja statusą.
Apsirengęs oficialiai, nekalbu apie „juodo kaklaraiščio“ oficialumą,
kalbu apie Džiazo amžiaus magnato oficialumą.
Ir jis labai... Jis tylus, bet ne todėl, kad drovus,
o todėl, kad jis tave per mažai gerbia, kad pakeltų balsą.
„Atsiprašau, ką jūs pasakėt?“
Ten dirba ir vyresnės moterys, bet nusilenkia šitam nykštukui su derbiu.
Amžiaus žaidimai ten „Mijazakio“ lygio.
Visi apsvaigę nuo savo paties produkcijos, jie patys nešioja tas skrybėles.
Užvaldo visą kūną.
Prie šiuolaikinio pasaulio jį pririša tai,
kad nešioja briketus ir viršuj, ir apačioj.
Padarėm klaidą, bandydami priversti jį jaustis patogiai,
nes mums jau gerokai virš 30, o jis dar net nėra paauglys,
bet neįvertinom vieno dalyko,
ką neribota prieiga prie prabangių galvos apdangalų padaro tokio vaiko ego.
Manau, Vakaruose nieko panašaus nematėm.
Artimiausias palyginimas turbūt būtų Tibete,
kai Dalai Lama parenkamas berniukas.
Ką tai padarytų ego. Atrodo, lyg jis ten būtų buvęs visada.
Lyg būtų neišlaikęs burtininkės testo dvidešimtaisiais.
Jo akys matė Prūsiją. Tarsi jis...
Atrodo, lyg jis būtų prakeiktas dirbti tarp abiejų „Hatsational.“
Tu gali įeiti į vieną „Hatsational,“ jis ten su derbiu,
ir tu gali nulėkti į kitą, ir jis...
„Na, žinoma.
Aišku, kad aš čia.
Kur turėčiau būti?“
Jis su vertikalia fedora, atrodo kaip...
Hanibalas Lekteris, kai jį randa Kosta Rikoje.
Dar reikia žinot apie „Hatsational“,
kad kainos sukelia skausmą.
Tu ateini pasimatuoti skrybėlių. Tu skrybėlių neperki.
Tai mes su vaikinais matuojamės skrybėles.
Aš visus labai drąsinu.
„Dieve, Džeri, nuostabiai atrodai su skrybėle.
Bakai, atrodai kaip prancūzas.“
O vaikis saugo geriausias skrybėles...
nuo brakonierių ir karo nusikaltėlių ir apskritai nepadorių žmonių.
Ir neduok Dieve, vienas iš mūsų užsideda skrybėlę ne taip,
jis tiesiog išeina iš proto.
Pasilinksminam. Sakau: „Žinot ką? Varom.“
Gerai.„ Labai ačiū.“ Aišku, aš esu atstovas spaudai.
„Labai ačiū.
Smagiai praleidom laiką matuodamiesi skrybėles.
Ačiū, mes dar sugrįšim.“
Ir kai išeinu, girdžiu, kaip jis atsisuka į tas vyresnes moteris ir sako:
„Žinojau, kad jie yra sugrįžėjai.“
„Atsiprašau, ką tu ką tik pasakei?“
„Sakiau, žinojau, kad jūs sugrįžėjai.“ „Kas tai?“
„Ateina, pasimatuoja krūvą skrybėlių,
sako, kad sugrįš, bet nesugrįžta.“
„Ai, tu manai, mes sugrįžėjai?“
„Krisai, varom iš čia, seni.“
„Aš neleisiu tam mažam art deco išgamai...
tam pamaivai...
šmeižti mano kompanijos.
Neleisiu šitam turtuoliui...
vadinti manęs ir trijų geriausių vaikinų, kokius pažįstu, „sugrįžėjais.“
Terminu, kurį girdžiu pirmą kartą.
Terminu, kuris neturi kultūrinio svorio.
Terminu, gimusiu iš iškreiptų, išsigimusių protų,
šitų Džiazo amžiaus mažmenininkų šarlatanų.
Aš jam įrodysiu, kad mes ne sugrįž...“
„Ne, Krisai, seni, išgėrei daug sidro.“
„Ne, neišgėriau.
Neišgėriau daug sidro.
Ei, sūnau.
Kiek kainuoja ta skrybėlė? Džeri, tau patiko ta skrybėlė?“
„O ne, Krisai, ne tiek, kad pirkčiau, seni.“
„Kiek ji kainuoja?“
„120 dolerių. Kodėl?“
„Dėk į maišą.“
„Ne. Ne.“
„Bakai, tau patiko ta skrybėlė?“
„Taip, atrodžiau kaip prancūzas.“
„Gerai, taip, dėk ir tą.
Rori, tau patiko ta?“
„Taip, atrodžiau kaip Rodas Stiuartas aštuoniasdešimtaisiais.“
„Taip, neatrodei, bet dėkit, gerai. Ir...
tą nesąmonę, kurią buvau užsidėjęs. Kiek išviso?“
„560 dolerių.“
„Tai mes vis dar sugrįžėjai?“
„Taip ir galvojau, šikniau.“
„Tu ištuštinai savo sąskaitą.“
Žinau, ką jūs galvojat: „Krisai, vyrai draugai?“
„Taip, kas jie, „Funko Pops“? Taip, parodyk juos.“
„Krisai, tai nelogiška.“ Gerai, na, žinot.
BANK OF AMERICA JŪSŲ SĄSKAITOJE GALI NEPAKAKTI LĖŠŲ
LIKUTIS PO OPERACIJŲ IR MOKESČIŲ: -93,30 $
Pažiūrėkit į gailestį. Pažiūrėkit į gailestį jų veiduose.
Pažiūrėkit į šitą tragišką trijulę.
Įeini į barą ir pamatai šituos tris vaikinus ant scenos,
dedančius aparatūrą atgal į gitarų dėklus, ir pagalvoji: „Ačiū Dievui, praleidom.
Ačiū Dievui, kad praleidom dviejų valandų akustinį „Uptown Funk“ perdirbinį.“
Neseniai turėjom sunkų pokalbį,
kur prisipažinom, kad daugiau neužsidėjom tų skrybėlių...
nei karto.
Jaučiu, ką galvojat.
„Gerai, vyrai draugai, jie tikri.
Bet tas blogasis paauglys, Krisai, nagi.
Čia viena tavo hiperbolinių iliuzijų.“
Manot, aš neatnešiu įrodymų?
Kas manot, kad aš esu?
Kas manot, kad aš esu, po galais?
Manot, man tai žaidimas?
Manot, nerimtai žiūriu į šį darbą?
Manot, man tai prakeiktas žaidimas?
Manot, neatsivešiu įrodymų į Čikagą, Ilinojų?
Pasakysiu jums kai ką, ką žinot kūnu,
jei ne protu.
Jis už juos vyresnis.
Šitie trys tikrai nėra geri žmonės.
Jie padarę dalykų, nuo kurių kūnas nueitų pagaugais.
Bet šalia šito seno demono?
Jie tik Greta Tunberg.
Pažiūrėkit, kaip stipriai jį laiko.
Bando sulaikyti.
O jis šypsosi, nes žino, kad gali išsilaisvinti.
Neberodykit jo.
Ką reiškia, kameros neįjungtos?
Atsiprašau, atsiprašau.
Ar jums yra uždėję rato užraktą? Dieve, dievinu jį.
Jį uždeda, kai būni pasistatęs mašiną
nežmoniškai ilgai.
Tai pažeminimas. Kaip kvailio kepurė tavo automobiliui.
Žmonės neturi orumo, kai pamato tokią mašiną.
Bibliotekininkai sako: „O šūdas!
Uždėjo užraktą.“
„Jėzau Kristau! Šoki Crip Walk?“
Man patinka tas užraktas,
paskutinis šiuolaikinės teisės elementas, kuris primena burtininko rūstybę.
„Per ilgai čia stovi!
Dabar privalai čia likti!“
Jūs buvot nuostabi publika. Pabaikim daina.
Ačiū jums labai.
Padarykim dramatiškas šviesas. Ačiū.
Kartais man atrodo, kad praleidžiu Dalykų esmę
Kartą siaubo name
Mane išgąsdino Visiškai nelogiški dalykai
Nesupraskit klaidingai
Visą laiką bijojau Eini eilute
Iš visur šoka dalykai Demonai su pjūklais
Ožkažmogiai, klounai be marškinių Pabėgę kaliniai, prašantys pagalbos
Aš vos ištempiau. Aš sakau: „Ne, prašau, ne“
Bet dalykas Kuri priverčia baisiai klykti
O Dieve!
Priverčia kojas sulinkti Tai ne vaiduoklis ar goblinas
Ne, tai kitas žmogus
Jauna profesionalė, nežinau kodėl
Apsirengusi gražiais „Madewell“ drabužiais
Ji nebuvo apsirengusi ekscentriškai Tai nebuvo gotas
Tai pusseserė
Ir kažkodėl Pamačius tą šiurpų šūdą
Šios 28 metų civilės vaizdas Kuri nedarė nieko keisto
Pataikė į mano siaubo G tašką Nukritau ant žemės klykdamas
Pasakiau: „Atsiprašau, nežinau Kodėl taip reaguoju“
Kad numalšintų siaubą, ji pradeda mojuoti
O tai priverčia rėkti tik garsiau
Dabar aš Šelė Duval, rėkianti Ant moters, kuri man mojuoja
Kaip meras ant parado platformos
O siaubo aktoriai Žiūri sutrikę
Nesuprasdami, kodėl juos užgožia Toks nekaltas žmogus
Ji nepastebimai pritaptų prie
Karališkojo
Kino
Priešseansinio
Pristatymo programos
O jai blogiausia Kad stovi už manęs eilėje
Todėl matė visus siaubus
Į kuriuos taip nereagavau
Kaip senis pririštas Prie čiužinio
Berniukas su šuns kauke
Cituojantis Džerio Maguaro eilutes
„Padėk man padėti tau“
Norėčiau jai tiesiog pasakyti Kad esu airių katalikas
Kuris riksmus išleidžia Per retai
Viską laikau savyje
Kaip 2014 metais Labai garsiai vėmiau
Mano partneris skambino mano mamai Klausė, ar tai normalu
Mama pasakė: „Taip, Krisas Labai teatrališkai vemia“
Tai, kad labiausiai išsigandau Kito lankytojo
Įneša pokytį į šiuolaikinį siaubo žanrą Į siaubo namo idėją
Kur visi lankytojai žiūri Ir klausia: „Palaukit, ar monstrai mes?“
Nekenčiu to šūdo
Šiuolaikiniuose siaubo filmuose viskas būna...
Apaugęs vyras
Bet tada: „Ne, tai apie sezonines alergijas.“
Eik velniop
Nesakyk, kad „Paveldėtas“
Yra apie motinystę
Jis apie tai Kad nuogi suaugusieji yra baisūs
Fluorescencinėje šviesoje
Ačiū, Čikaga.
Labai ačiū.
Išvertė Domantė Jančiūnaitė