Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
CHRIS FLEMING A CADILLAC PALACE THEATRE-BEN
Chicago!
Nagyon köszönöm!
Egy különkiadást forgatunk. Próbálom bővíteni a közönséget,
hogy ne csak a labilis lányok legyenek a rajongóim.
Most Los Angelesben élek, bár mindenki azt hiszi,
hogy egy almaborüzemben lakom Rhode Islanden.
Mindenki azt hiszi, hogy egy kerti sufniban lakom vidéken,
de L.A.-ben élek.
Egy héttel azután, hogy L.A.-be jöttem, megbüntettek, mert átmentem a piroson.
A rendőr szó szerint ezt mondta: „Mit produkálja itt magát?”
És tényleg igaza volt. Akkoriban
úgy vonultam az utcán, mintha egy láthatatlan lovon parádéznék.
De szégyenlős voltam.
Eleresztettem egy Paul Dano-féle félmosolyt.
Azt a finom, alig látható mosolyt, amit a művészfilmek imádnak.
Bárcsak mondta volna valaki,
hogy egy ilyen mosoly rosszabb, mint ha nem mosolyognál.
Azonnal ki kell vinni innen őket!
Mondtam, hogy ma este nem csak a cirkuszi bohócok előtt lépek fel.
Ma este senki sem vigyáz az óriáskerékre.
Ezt nem tudnám elviselni.
Csak óvatosan! Meztelenül olyan vagyok...
mint egy lány, aki a 2000-es években eltűnt, és most megtalálták,
de az elmúlt 25 évben csak kutyafagyin élt.
Kis adag kutyafagyin.
Két éve volt egy stand-up estem,
és az egész ország nyomozni kezdett a nemi identitásom után.
FBI.
Mondjátok meg ti! Itt állok előttetek.
Majd a Z generáció értesít hivatalosan, hogy ki vagyok.
Ők ezt a témát...
profin kezelik. Én ehhez lusta vagyok.
Egész életemben úgy azonosítottam magam, mint egy étteremben.
Mindig az vagyok, akit a pincér éppen szólít.
Egész életemben úgy volt, hogy: gyerekek, nők, Chris
és férfiak.
Ez alapján simán felkéredzkedtem volna valamelyik mentőcsónakba.
„Miért engedted fel?”
„Nem tudom, nézd meg a bugyivonalat!”
„Kilóg egy csík.”
Elvesztettem őket a kilógó csíknál.
Kezdjük elölről, semmi baj!
Szerintem a férfiasságról alkotott képem már az elején el volt cseszve,
mert felsőben a sulizenekarban játszottam.
És tudom, hogy ti is. Tudom.
Tudom.
A férfiasságról alkotott képem már az elején el volt cseszve,
mert felsőben a sulizenekarban játszottam.
A mai napig számomra a férfiasság csúcsa egy felsős, aki tubázik.
Amikor a szélsőjobbosok megkérdezik:
„Hova tűntek az igazi férfiak?”
Ott állnak hátul a zenekarban, és fújják a Greensleeves basszusát.
Mellettük még egy izomkolosszus is balerinának tűnik.
Atyaég!
Milyen hormonok dolgoznak egy felsős tubásban?
Ha egy átlagos méretű gyereknek adnátok a kezébe egy tubát,
akkor...
Szóval bevonulnak ezek a kétméteres behemótok.
Nagyon szelídek.
Olyan szakállal, amit egy történelmi HBO-minisorozatban látsz.
Széltől cserzett arcuk van, akár egy kompkezelőnek.
És körbeadnak egy laposüveget, hogy ne fázzanak.
Egy véreb sört lefetyel.
Az egyik felveszi a telefont a próba közepén.
„Szia, kicsim!”
„Próba után megyünk érted, pajti.”
„Neked van gyereked?”
„Igen, elsős.”
„Jó gyerek. Néha csinál hülyeségeket. De ki nem ennyi idősen?”
Az amerikai filmekben
mindig a focistákat mutatják a legnagyobb daraboknak,
mert ők a legagresszívebbek.
De a majdnem nagydarab létnek megvan a maga nyomorúsága.
Az igazi óriásokban
egyfajta béke és nyugalom lakozik.
Az igazi óriásoknak nem kell bizonygatniuk semmit.
Olyan ez, mint egy dán dog meg egy német juhász.
És valahányszor úgy érzem, hogy már kezdem érteni a világot,
és gyorsan szeretném lerombolni ezt az illúziót,
akkor utánanézek, mire tenyésztették eredetileg a kutyákat.
„A springer spániel feladata az volt,
hogy megtalálja a falu tavát.
Aztán megnézte, van-e egy másik tó, ami összeér vele.
Majd bement a faluba, és szólt egy embernek.”
Ennyi.
Ez meg mit jelent?
Abból is meg lehet mondani, milyen régi egy kutyafajta, hogy...
„A clumber spániel feladata az volt, hogy megkeresse a lyukakat,
és föléjük álljon, hátha egyszer kibújik belőlük az ördög.”
Ez a taps egy kicsit művházas volt most.
Szóval. Dán dog kontra német juhász.
Egy német juhász sosem pihen igazán.
Ezek a kutyák egy állandó idegösszeomlás szélén élnek.
És ők számítanak a legelitebb kutyáknak az országban.
A rendőrkutyák.
Én még sosem láttam olyan rendőrt, aki fegyelmezni tudta volna a kutyáját.
A repterekből
nyilvános kutyaiskolát csinálnak, egy tréningpályát...
ahol egy fiatal német juhász rendőrkutyás mellényben
szabadon rohangál a terminálban egy nyakpárnával a szájában.
A rendőrök meg futnak utána, és kiabálják „Ne is törődjenek velünk, még tanul!”
Akkor már egy rendőrrák is jobb lenne.
Az legalább...
A rák legalább nagyjából egy helyben marad.
Ha bemegyek a reptéri ellenőrzésre, és a pasas vagy a hölgy...
Na, szét fognak szedni a neten.
És mellettük lenne egy rák, nem is akarnám tudni, mi a terv.
És ha a rák rám nézne azzal a mindent tudó ráktekintettel...
azonnal kiönteném az összes folyadékom.
Amúgy én nagyon empatikus vagyok.
Ha csak fele annyira lennétek empatikusak, mint én, már rég ágyhoz lennétek kötve.
Egy falba hajtható ágyhoz.
Észvesztő szinten. Érzem az energiát.
Valakinek a pasija rám fog írni a műsor után.
„Helló Chris!
Tetszett a rendőrrákos poén.
Vicces...
de van benne némi igazság.
Türkmenisztán egyes részein...”
„Te jó ég!”
„Egyes reptéri biztonsági egységek állítólag már alkalmaztak
rákfélékből álló rendőri alakulatot.”
„Persze lehet, hogy nem azt a rákot, amiről te beszéltél a műsorban...”
Köszönöm, Thomas. Le lettél tiltva.
Most minden ismerősömnek
hirtelen bajszos vőlegénye lett.
Ezek a srácok mind úgy néznek ki, mint Robin Williams a Madárfészekben.
Csak erős a combjuk.
És olyanok, mintha nem lenne múltjuk.
Olyan, mintha a társkereső appok túl sok panaszt kaptak volna,
ezért gyorsan legyártottak egy rakás egyforma pasit...
Akik nekem jutnak, ugyanabban a közös tévhitben élnek.
Hogy ők pörgetik fel az esküvőket.
„Chris, meg kell ismerned Thomast!
Nagyon jó fej! Mindig valami őrült zoknit hord!”
Hölgyek, ha ő csak sunyiban, zokniba intézi a dolgait...
akkor mögéd fog bújni akkor is, ha ne adj’ isten
beleesel egy gorillaketrecbe...
„Menni fog, drágám!
Erős vagy és független! Menni fog!”
„Dehogyis, Chris! Thomas nagyon jó fej!
Interpretív táncot ad elő az esküvőn poénból.”
Figyeljetek csak, átlagemberek! Az interpretív táncon nincs mit röhögni!
Én nem poénkodom. Ez komoly művészet.
Én az interpretív táncból élek.
És ebből fizetem a brutál drága sürgősségi állatorvosi számlákat is.
Mert a kutyám, Erik, megevett egy Smart autót.
És igen, Erik K-val.
Ja, és ha Thomas tényleg olyan vicces, akkor vezesse ő a congasort az esküvőn!
Mindenki nagyon vicces tud lenni, amíg nem kell vezető szerepbe állnia.
Egy congasort vezetni komoly dolog.
Fegyelem kell hozzá. Egyfajta látásmód. Önkontroll.
Lassabban kell menned, mint elsőre gondolnád.
Mert a mögötted lévők, akik mind rád vannak utalva...
Teljesen eltérő korúak.
Egy hároméves fiúcska...
egy tanú, aki már szétcsúszott...
és az ország legidősebb asszonya.
Ha egy pillanatra elkalandozol, a congasor összedől.
És jön a káosz.
„Jaj, Chris, ne már, Thomas vicces!”
Nem. Én tudom, mi a vicces.
Én tudom.
Egyetemistaként együtt laktam egy sráccal,
aki kiugrott az elsőről, hogy lerúgjon egy srácot,
aki a ház falára vizelt.
Na, az vicces volt!
Hol lesz Thomas, amikor valaki a te házadra hugyozik?
Majd én megmondom.
Épp telefonálni fog egy menő fagyizóval,
hogy megkérdezze, mikor jön ki az új íz.
„A honlapjuk szerint szeptember 1-jén jött volna ki. De elseje már elmúlt.”
És van itt valami, hölgyeim, Thomasról!
Ha egy pasi azt kéri, hogy a leghosszabb névváltozatán szólítsátok,
az az ember gond nélkül elpazarolja az időtöket.
Bérelnem kellett egy autót idefelé.
Amikor kihozták a bérautót, még menő funky zene szólt.
Aztán amikor átadták a kulcsot, egyszer csak átkapcsoltak a közrádióra.
Szavak nélkül is lealáztak.
Rengeteget turnéztam már,
de olyan dermesztő csend még sosem volt, mint amit most tapasztaltam...
Oké, vegyük újra az elejéről!
Látom, tetszik nektek, amikor improvizálok.
Chicago a humor egyik fellegvára. Ezt szeretitek.
Itt kezdte Seth Meyers is.
Ide kellett jönnöm, ahol Seth Meyers megtanulta a hármas szabályt.
Tudom, hogy ti a Second Cityn edződtetek.
Bobby Moynihan szigorú keze alatt.
Amit most mondok, teljesen használhatatlan.
De tapsoljátok meg azt a világosítót, aki segített elkapni Osamát.
Szóval nemrég bérelnem kellett egy autót.
És amikor kihozták, menő funky szólt.
Aztán amikor átadták nekem a kocsit, egyszer csak átkapcsoltak a közrádióra.
Szavak nélkül is megaláztak.
Tudom, hogy van valami furcsa kisugárzásom.
De ugye nem úgy nézek ki, mint aki nevet egy rádiós kvízműsoron?
Mint aki gyönyörűnek nevezi a paradicsomot.
Mondjátok, hogy nem!
Azt hittem, ennél összetettebb karakter vagyok.
Miközben csak egy túlérzékeny Imogen Heap hippirajongónak nézek ki.
Csak öt percet kérek, Miss Heap!
Megkaptam Imogen Heap üzenetét a Hide and Seek című slágerében.
Szóval bekapcsoltam a közrádiót. De a közrádió már nem is közrádió.
Tudásra szomjazom, erre most ilyeneket hallok:
„Mi az a zaddy?
Ma a végére járunk.”
És meg is szólaltatják a legfiatalabb férfit, akit találnak.
Egy 39 éves washingtoni pasast.
Mikrofonon kívül teljesen félremagyarázza: „A zaddy egy zombi apja.”
És ilyenkor megsajnálom az idősebb harmincasokat.
Egy olyan világra készültek egész életükben, ami végül sosem jött el.
Ők még feltűrt ingujjban, laborköpenyben
komoly vitákat folytattak a professzorokkal egy kávé mellett.
Most meg egy olyan világban élnek, ahol Shrekből szexszimbólum lett.
És ez szívás.
Mi, a fiatalabb harmincasok,
és tudom, hogy ötvenesnek nézek ki, de fiatalabb vagyok...
Csak nem szóltak, hogy a kulcscsontomra is naptejet kell kenni.
Ezért nézek most ki úgy, mint egy ’70-es évekbeli iskolatitkár.
Mi, fiatalabb harmincasok megtanultunk érzelmileg leválni
a világról az iraki háború és a Régi környék időszakában.
Kamaszként...
úgy voltam vele, hogy ha Zach Braffnak bejön ez...
akkor nekem is meg kell tanulnom lebegni.
Zach Braff, a modernkori Mr. Tumnus.
Ártalmatlannak tűnik, de full őrült. Mint a légiutas-kísérők.
Nektek nincs néha olyan érzésetek, hogy simán megölnének minket,
ha nem lenne ott a pilóta?
Baromira utálnak minket.
Volt egy rövid időszak 2021-ben,
amikor szigetelőszalaggal ragasztották az utasokat a székhez.
Ez nekem valahogy sosem volt oké.
Én tőlük kaját sem fogadok el.
Felnőtt üzletembereket látni, ahogy azt kiáltják: „Süti!”
„Perec!”
Én meg: „Köszönöm, nem kérek.”
Ez az egyetlen pillanat, amikor profi snowboardosnak érzem magam.
A snowboardos poént vedd ki!
Amint azt hiszem, hogy elnyertem a jóindulatotokat...
magamra hagytok a legintimebb részemmel a kezemben.
Na jó! Miről is beszéltünk? Az idősebb 30-asokról...
Szeretnék létrehozni egy rezervátumot az idősebb 30-asoknak.
Egy helyet, ahol békében frizbizhetnek.
Ahol kórusban mondhatják, hogy: „Hát ez zseniális!”
És nyugodtan rágcsálhatják a cukkinijüket.
Imádják a cukkinit.
Ha valaki megkínál egy cukkinivel, csak annyit mondok, már túl vagyok ezen.
Adjatok inkább egy lecsúszott uborkát!
Az idősebb 30-asok összehasonlítgatják
a bioboltos nasijaikat. És odavagyok a Trader Joe-ért.
Teljesen rá vagyok kattanva.
Minden este muszáj róla beszélnem.
És tudjátok, mi most a kedvencem?
Hogy náluk hetente van termékvisszahívás.
Nagyon lazán kezelik, hogy mit kellett levenni a polcról.
Annyira nem vállalnak semmiért felelősséget,
hogy a végén te érzed magad idiótának, amiért megvetted a cuccot.
Egészen zseniális.
És úgy közlik veled, hogy kiraknak egy gyűrött A4-es lapot,
a legalsó polcra, és ráírják, hogy: „Figyelem!
Emberi maradványokat találtunk a sárgadinnyében.
Ugye nem vettek belőle?”
Ez az a fajta felsős menősködés,
amikor a kis nyolcadikos hátul kapaszkodik a menő srác biciklijén.
„Angolna volt az ásványvízben.”
Na, ti pózerek! Ugye nem ettetek caprese szendvicset?
Mert állítólag a capresék felében Jimmy Hoffa volt.
A mochiban meg lövedékek voltak.
Nagy szívás lenne, ha pont mochit ettél volna!”
Aki egyszer betette oda a lábát, annak mindig szalmonella a vége.
Aki április és november között betette a lábát a Trader Joe’sba,
annak örökletes szalmonellája lett.
Elegem van már abból, hogy minden járványt az állatokra fogunk.
„A lovak miatt van!”
A lovak szart se csinálnak!
Ismertek olyan lovat, akiről egyszer csak kiderült, hogy 35 éves?
Ez szuper!
És meg is kérdezem: „Haver, emlékszel a Fleet Foxesra?”
Tényleg azt hittük, hogy visszajön a népzene!”
Homlokkal kell nyomni.
A hasalás a céges arcoknak való.
Lélekben eggyé válni egy kancával, na az a forradalmi tett.
Patrick Swayze is ezt csinálta a szabad hétvégéin, amikor a DD-t forgatták.
Majd kiírják, hogy Dirty Dancing, de most DD-nek mondom...
Ja, és nem a lovak okozzák ezeket a vírusokat.
Az a csávó terjeszti, aki nem hajlandó elmosni az öntöttvas serpenyőjét.
Mennyire kellett lebetegedniük,
hogy végre ne prédikáljanak attól, hogy nem kell elmosni a serpenyőt?
Ők voltak a leghangosabbak Amerikában a 2010-es években.
„Ne, kicsim!”
„Kicsim, várj! Ne mosogasd el!”
„Ne használj mosogatószert, lemosod az ízeket.”
Milyen ízeket?
Azt a vírust, ami kinyírta Betht a Kisasszonyokban?
Annak a csávónak éjjel már saját életet él az öntöttvas serpenyője.
Egy kombucha-gomba hullámzik benne.
„Kombucha!”
„Ma éjjel eltűnünk innen, Kombucha!”
„Kombucha?”
„Az útlevele ott van a kredencben.
Felkapjuk az egyik hipszteröltönyét.
És felrepülünk északra, Kanadába.
Az északi barátaink majd meglátják, hogyan bántak velünk...
még egy macsakamosdásra sem futotta
Romney kampánya óta.”
„Romney!”
„Igen!”
„Ugorj a hátamra, Kombucha-gomba! Gyerünk, kapaszkodj fel!”
„Kombucha! Kombu!”
„Igen! A francba, jön a csávó, gyorsan!
Csináljunk úgy, mintha a barátnője lennék. Kapd fel az ukulelét!
Szia, szívem! Nem gondoltam, hogy ilyen hamar átjössz mocktailozni.”
„Kombucha!”
„Miért használod a biztonsági szavunkat?”
És ennyi. Milyen volt? Milyen érzés volt?
2014-ben épp azon voltam, hogy elmossam az öntöttvas serpenyőmet.
És arra gondoltam, hogy egyik csávót sem látom sehol.
Sehol egy borostás arc.
Na mondom, nyomok rá egy kis mosogatószert.
És erre egyszer csak megjelent a konyhámban egy ilyen csávó,
mögém állt, átnyúlt fölöttem, mint régen a számtech tanár.
Megvan, amikor szó szerint rád hajolt, és te eltűntél alatta?
Engem nem zavart.
Már akkor gyakoroltam, hogyan engedjem el az irányítást.
Ja, amúgy voltam a ti Whole Foodsotokban.
A cheddar egyre karakteresebb.
Az én közönségem nagyon finoman pacsizik.
Szinte már etológiai látványosság.
Akik ismernek, tudják, hogy nem bírom a visszacsapódást.
A cheddar egyre karakteresebb.
A kedvenc részlegem a boltban...
Egyenesen a sajtokhoz megyek.
Ez sima cheddar. Oké.
Ez közepesen érlelt.
És ez érett cheddar. Ez az!
Nagyon érett! Ez az!
Iszonyat érett cheddar! Basszus!
Na, gyerünk!
Ne álljon le a buli!
Kérem a csípős Tillamook cheddart!
„Kérem! Hölgyem! Halkabban, kérem!
Úgy hallom, az extra csípős cheddart keresi.”
„Ja, de azt hittem, Biden már betiltotta.”
„Biden már nincs a képben.”
„Várjon itt, azonnal jövök!”
Erre előjön egy fazon bőrnadrágban, alsónadrág nélkül.
„Hallom, bulizni akar.”
„Ja, azt a cuccot kérem, amit Bernie Sanders tol,
mielőtt egy végtelen monológba kezd.”
„Honnan tudjam, hogy maga nem zsaru?”
„Maga szerint egy zsaru ennyire lelkesedne egy sajtért?”
„Oké. Rendben.
Csak lassan! Csak egy harapást!”
„Basszus!”
„Ez durva!”
„Hűha, ez rohadt karakteres!”
„Most már indie zenét hallok.”
„Látom Terry Grosst!”
„Engedjék be!”
Az a helyzet, hogy szoktam szidni az közrádiót,
de van egy ember, aki kíméletlenül odacsap,
és az Terry Gross.
Atyaég!
A mai világban, amikor a műsorvezetők
Jimmy Fallon módjára hízelegnek a vendégekkel...
Terry Gross Fresh Air epizódjainak kínosan feszült hangulata
valahogy üdítő.
Mintha minden epizódot valahol az élet és a halál közti
senkiföldjén vettek volna fel.
Mintha a vendég egy hosszú középkori asztal egyik végén ülne,
Terry a másikon, és nyugodtan tisztogatná a pisztolyát.
Az egyik legjobb Dávid és Góliát-pillanat az utóbbi időből 2019-ben volt,
amikor Terry Gross interjút készített Adam Driverrel.
Ez megvan? Azt az adást nem adták le,
mert a másfél méteres kis Terry Gross annyira kiakasztotta
a volt tengerészgyalogos Adam Drivert,
hogy elmenekült...
az interjúról.
Szerintem nem szeret szembesülni a saját előadásával,
Terry pedig Mechanikus narancs-módszerrel rákényszerítette.
Bejátszotta neki, ahogy a Sondheim-dalt énekli a Házassági történetben.
Ez pedig felért egy kínzással.
Azt mondta: „Terry! Kérem!”
Erre Terry ezt csinálta...
amíg Adam elment.
Nem tudjuk, mi történt, mert erről nincs felvétel, de...
a fejemben úgy képzelem, hogy Terry üldözőbe vette.
Rohant Adam Driver után az utcán, mint a Terminátor.
És közben egy Bluetooth hangszórón üvöltette, ahogy Driver énekel.
„Adam, sok hisztis művészt interjúztattam már.
De maga rajtuk is túltesz.
Az ilyen primadonnás hisztit a dalával kapcsolatban
inkább Johnny Depptől várnám.
De magából azért több tesztoszteront néztem ki,
ami rendesen átmegy a rendszeren.”
„Terry, kérem!”
„Gyakorlatilag az HBO Csajok sorozatból saját OnlyFans-oldalt csinált.
Most meg egy kis Sondheim-daltól máris beindul a márkás szerkójában,
és ott énekel, mint egy elkényeztetett kölyök a saját karaoke-buliján.
És ami igazán vicces önben, Adam, hogy egyszerre ösztönlény
meg egy beszari alak.
És ha elkapom, és el fogom...
akkor magára mászom, és banánt dugok a szájába.”
Felmászik rá.
„Terry, ne!”
„Maga nem hívhat Terry Grossnak!
Terry Gross csak a művésznevem, az igazi nevem Teresa Disgusting.”
Nemrég sikerült teljesen leégetnem magam Lin-Manuel Miranda előtt.
Elmondom, hogyan.
Reagált valamire, amit kitettem az Instagramra.
Azt írta: „Haha, ez jó!”
Teljesen bepánikoltam.
Amikor megkaptam ezt az üzenetet, éppen egy Starbucks előtt álltam,
ahol az ő dala szólt a Mary Poppinsből.
A kéményseprős dal...
Ott álltam, és arra gondoltam, hogy ez sorsszerű pillanat,
úgyhogy levideózom, és elküldöm Lin-Manuel Mirandának.
Gondoltam, ebből biztos barátság lesz.
Arra gondoltam, hogy megszerkesztem az appban, de... csak úgy elküldtem.
Szóval végül Lin-Manuel Mirandának elküldtem
egy kétperces klipet, amin...
egy Starbucks homlokzatát veszem...
olyan messziről, hogy a zenéből semmi sem hallatszik.
Viszont szerencsére tisztán kivehető, ahogy lihegek.
„Lin ezt imádni fogja!”
Szóval összefoglalva...
Lin-Manuel Miranda ír egy teljesen ártatlan üzenetet:
„Haha, ez jó!”
Eltelik tizenegy perc.
Aztán kap tőlem egy kifejezetten sötét kisfilmet...
egy San Bernardinó-i Starbucks...
brutalista homlokzatáról...
miközben a mikrofonba lihegek. És...
hogy mi volt erre a válasza? „Látta: 23:23-kor.”
Nem valószínű, hogy én szerepelek majd a Moana kilencedik részében.
Túl sok időt töltök a Starbucksban, totál cukorfüggő vagyok.
Nyilvánosan nem eszem desszertet, mert ahogy rácuppanok, erős látvány.
De néha,
hogy ne tűnjek teljesen antiszocnak, elmegyek fagyizni a barátaimmal.
Mindig kiakadok azon, hogy mit művelnek
a fagyis helyek az Oreóval.
Van egy csomó alapfeltét,
eperöntet,
csokidarab, pillecukorszósz,
aztán ott egy halom összetört Oreo.
Első pillantásra azt mondom: „Ez most korom, vagy mi?”
Aztán leesik, hogy nem korom, hanem Amerika keksze,
a felismerhetetlenségig összezúzva.
Mintha a kartell üzenni akarna vele.
Mintha egy boszorkány egész télen ezt darálta volna.
„Mindjárt kész!”
Jesszusom!
Az Oreo egy legenda.
Nem szorul rá az ingyen reklámra.
Az olyan lenne, mintha Judi Dench
egyszer csak vibrátorokat árulna Instagramon.
„Használjátok a DENCH-kódot...
és garantált a teljes őrület Galentine-napon!”
Jesszusom!
Esküszöm, még nem láttam olyan céget, aki ennyire elveszítette volna a kontrollt
a saját brandje felett.
Ha valaki így bánna a Milanókkal, a Pepperidge Farm szétlőné a Dairy Queent.
„Megvannak a Milanók? Ellenőrizzétek a Sausalitókat!”
Ki az a beteg állat, aki a Nabiscót vezeti?
Mert ezeken a helyeken a másik feltét az M&M’s.
De szerintem az M&M’s embere kikötötte:
„Használhatjátok, csak ne bántsátok őket!”
Közben meg teljesen olyan, mintha a fagyis cégek könyörögnének
Mr. Nabiscónak, hogy hadd dolgozhassanak az Oreóval,
mintha ez lenne életük legnagyobb megtiszteltetése.
„Szerintünk az Oreo simán belefér a fagyis kínálatba.
Esküszünk, mindent úgy csinálunk, hogy az Oreo megőrizze a tekintélyét...
és igyekszünk megőrizni Amerika kedvenc kekszének rangját,
amelyet majdnem egy évszázada vívott ki magának.”
„Csináljatok, amit akartok!”
„Szégyenítsétek meg őket!”
„Alázzátok őket porig!”
„Vagdossátok szét őket!”
„Oké.”
„Oké, persze, szét tudjuk őket vagdosni,
de megígérjük, hogy mindegyik szép, egyforma lesz...”
„Mindig csináljátok máshogy!”
„Ne legyen se rend, se logika abban, ahogy szétbarmoljátok az ügyfelemet!
Rakjátok zacskóba, és egy másnapos tinédzser
tapossa szét a társalgóban!”
„Beletegyük a krémet is?”
„Néha.”
„Miért csinálja ezt?”
„Mert megtehetem.”
Ezt a párbeszédet el tudnám játszani Eugene Levy reklámos csapatával is.
Ez most totál kamunak hangzik majd. Pedig nem az. Nem én találtam ki.
Nemrég voltam egy barátom esküvőjén, a városházán.
Olyan szerkó volt rajtam, hogy utoljára az elsőáldozásomon voltam ennyire férfias.
Egy túlméretezett gengszteröltönyben voltam.
És ahogy rajtam volt ez a hatalmas gengszteres öltöny,
arra gondoltam, hogy van valami furcsán felszabadító
ebben a túltoltan férfias szerkóban.
Mintha végre belefutottam volna abba, amit egész életemben kerültem.
Volt benne valami szexi, ahogy átadtam magam ennek.
Úgy éreztem, talán többször kéne így öltöznöm.
„Lehet, hogy csak korlátozom magam.
Szexinek érzem magam, élettel telinek. Nagyon érdekes.”
Már éppen úgy éreztem, hogy jól nézek ki, amikor is egy idős nő elsétált mellettem,
rám mutatott, és azt kérdezte: „Frances McDormand?”
Nem egy menő fiatal csaj volt, aki csak poénkodott.
Ez már az a korosztály volt, akit simán Priscillának hívnak.
És meg volt róla győződve, hogy én vagyok Frances McDormand.
Pont, amikor egy szexuális újjászületés határán voltam,
a gengszterzakómban.
Ha már mindenkiről azt hiszed,
hogy ő Frances McDormand...
ne szólalj meg addig, amíg nem láttad az Oscarjukat
a Három óriásplakát Ebbing határában című filmért!
Ha pedig valami Pokémon Go-szerű játékot játszol...
csak Frances McDormand-verzióban...
- Megkérdezi: „Frances McDormand?” - Mire én: „Nem.”
Mire ő...
Frances McDormand annyi idős volt, mint most én a Fargo forgatásakor.
De a hölgy nem azt kérdezte, hogy: „A fargós korú Frances McDormand?”
A mögöttes kérdés egyértelmű volt: „Maga a 81 éves Frances McDormand?”
Már így is rohadt mérges voltam,
de ami igazán felhúzott, hogy a barátom közben tökre élvezte az egészet.
Ott állt, szívta magába az energiát, mintha megtisztulna.
Nyitott tenyérrel.
Frances McDormand.
Na, ez a név eleve sztárnak született.
Magától is működik.
Erőlködés nélkül.
Tracy Chapman.
Boulder, Colorado.
Jigglypuff. Wigglytuff. Most nem is erőlködöm.
De tényleg: vannak nevek, amelyek egyszerűen nem működnek.
Például a főiskolám új elnöke folyton körleveleket küld...
Bocsánat, de a neve nem működik.
Marc.
A SKIDMORE COLLEGE ELNÖKE
C.
Conner!
Ha a keresztneved és a középső betű között
ivószünetet kell tartanom...
akkor ezt a nevet visszaküldjük a központba.
Amikor azt mondod: „Marc C.”, az pont olyan, mintha ezt csinálnád...
Érzem a köldökömben.
Olyan, mintha burpee-znél felfelé egy dombon.
Marc!
C.!
„Gyerünk, menni fog ez!”
„Ki vagy te?”
„Szemben lakom. Láttam, ahogy burpee-zel felfelé a dombon.”
„Menni fog ez.”
Conner!
Én leszek Marc C. Conner Justin Timberlake-je A közösségi hálóból.
Elvinném sushizni, lenyűgözném egy appletinivel,
és kifelé annyit mondanék: „Marc, még valami!”
„Felejtsd el a C-t!”
Trent Reznor.
„Vagy figyelj, Marc, ha neked ennyire fontos a C...
hagyd el a Marcot és a Connert, és maradjon a C.!”
Ez a pasi tényleg C.-ként fut?
Máris küldöm neki alsógatyámat.
Ugye, ilyet Seth Meyers sose csinálna a színpadon?
Lorne Michaels helyben lábon lőne, ha ezt meglátná.
Az öltözőben ezt ismételgettem: „Ne hozd fel Seth Meyerst!
Bírd ki az estét, anélkül, hogy róla beszélnél!”
De ha ez a pasas tényleg C. lesz, hamarosan Killer Mike-kal fog turnézni.
Novemberre már a háttérben...
nyomja a táncot.
Amúgy aggódtatok értem, amikor leestem a székről?
Egy kicsit. Jó nagyot koppant.
Nyugi, a környezetem mindig vigyázott rám!
Van erről egy jó sztorim. Hatodikba jártam,
és év végi tóparti buli volt. A legmenőbb lány szervezte az évfolyamban.
Volt egy nyolcadikos bátyja,
akiről köztudott volt, hogy full pszichopata.
Ráadásul híres volt arról, hogy megjárt egy javítóintézetet.
Megvert egy felnőtt biztonsági őrt.
A massachusettsi tóparti kölykök nem szarakodnak.
Szóval megérkezem az év végi tóparti buliba...
és ott állt a lány bátyja a stégen.
És egymás után dobálta a többieket a tóba.
Mintha valami vásári attrakció lett volna, mindenki sorban állt.
Én meg gondoltam, milyen menő már! Beálltam a sorba.
Rám került a sor. Megállt. Lenézett rám, és azt mondta:
„Chris, biztos, hogy ezt akarod?”
„Először is, nem tudtam, hogy beszélsz.
Másodszor, mit láttál meg bennem...
amitől hirtelen megszólalt a benned szunnyadó empátia?”
„Dobj be a tóba!”
„Nem, Chris, ezt jó lelkiismerettel nem tehetem meg.”
„Most láttam, ahogy egy negyedikest
feldobtál 12 méterre.
Dobj be a vízbe!”
„Mit csináltok már ennyi ideig?”
„Nem tudom. Lát bennem valamit, ami miatt nem tud bedobni.”
„Igen, megértem.”
„Még nincs szavam rá.”
De tuti van rá egy német vagy japán szó.
Vagy egy bekezdés.”
„Oké, Chris. Elmondom, mit csinálunk!
Átkarollak a derekadnál, elszámolunk háromig...
és utána beugrasz...
a tóba.”
„Mint egy színpadi bunyóban?”
„De én pont ide menekültem a színház elől!”
Elsötétül a kép, vezető producer: Mike Birbiglia.
Mike Birbiglia, jesszusom!
Az a pasas úgy néz ki, mintha a fiával
összegyúrták volna egy testbe. Te jó ég!
Olyan, mint aki rejtvénymegoldásokat árul a titkosszolgálatnak.
Gyerünk!
Tudjátok, az előbb beszéltünk Marc C. Connerről.
Együtt jártam...
Ő a Skidmore elnöke. Oda jártam főiskolára.
A legutóbb nyaralásomon...
Először is nem hiszek a nyaralásokban.
Szerintem nyaralni csak a gyerekek és Dua Lipa szokott. És...
Utoljára 2017-ben voltam nyaralni,
és akkor lenulláztam a bankszámlámat egy luxuskalapboltban.
A kalapbolt Saratoga Springsben volt, New York államban. Úgy hangzik, mintha...
egy lóversenyváros lenne. Szóval tényleg gyanús pénzekről beszélünk.
A haverjaimmal nosztalgiaőrültek voltunk.
Úgyhogy visszamentünk...
Valaki nemrég azt mondta, hogy a nosztalgiát
komoly mentális betegségnek tartották a hőskorban.
Akár karanténba is raktak, ha a nosztalgia jeleit mutattad.
Szóval, ha azt mondtad...
„Hiányzik a karácsony!”
„Ne menjetek a közelébe, fiúk!
Nincs jól.”
„Miért, apa? Tífuszos?”
„Nem. Ez nem tífusz.
Ez nosztalgia.”
„Ide figyeljetek, fiúk!
Ha egyszer meglátjátok apátokat pár pohár whisky után
ahogy gyertyát gyújt, és a Facebook-fotóim közt
nosztalgiázik...
miközben Animal Collective-et...
vagy Passion Pitet hallgat...
tegyetek meg egy szívességet! Öljétek meg, mint egy csirkét vagy egy szúnyogot!
Tegyetek apátokban maradandó kárt, fiúk!”
„Ez azért kicsit durva, nem, apa?”
„Nem. Tudjátok, mi a durva?
Visszasírni egy 2008-as Girl Talk koncertet.
Ott állt két magnóval!”
Na, szóval...
Az a kalapbolt, ahol lenulláztam a számlámat
egy Hatsational nevű hely volt.
Olyan nagy itt a kereslet a luxuskalapokra,
hogy Saratoga Springsben két Hatsational is van,
egymástól pár méterre.
És tudnotok kell: a Hatsationalben nem úgy telik az idő,
ahogy ti meg én megszoktuk.
Egy 14 éves fiú irányít mindent,
és rangot követel magának.
Ki van öltözve, de nem csak simán elegánsan,
hanem úgy néz ki, mint egy mágnás a jazzkorszakban.
És nagyon csendes. De nem azért, mert félénk,
hanem mert nem tart téged fontosnak ahhoz, hogy hangosabban beszéljen.
„Elnézést, mit mondott?”
Dolgoznak ott idősebb nők is, de főnökként kezelik a kis kölyköt.
Az egész olyan, mint egy Miyazaki-jelenet.
És közben teljesen rá vannak pörögve a saját cuccukra, mindenki kalapban van.
Feltűnő, túldíszített fejdíszekben.
Az egyetlen dolog, ami még a modern korhoz köti,
hogy alul és felül is fogszabályzója van.
Elkövettük azt a hibát, hogy nem akartuk feszélyezni,
mert mi már bőven 30-asok voltunk, ő meg csak egy kiskamasz.
Csak azt nem vettük figyelembe,
hogy mit tesz egy kamasz egójával a korlátlan hozzáférés a luxusfejfedőkhöz.
Nem hiszem, hogy láttunk már ilyet a nyugati világban.
Leginkább ahhoz tudnám hasonlítani, amikor Tibetben
kiválasztják a Dalai Lámát gyerekként.
Az rendesen felpumpálja az egót. Mintha a srác mindig is ott élt volna.
Mintha a ’20-as években megbukott volna egy varázslónál.
Olyan volt a tekintete, mint aki látta Poroszországot.
Mintha az lett volna a sorsa, hogy két kalapbolt közt ingázzon.
Bemész az egyik boltba, és ott van egy keménykalapban.
Aztán átrohansz a másikba, és ott van...
„Igen, persze!
Persze hogy itt is vagyok.
Hol máshol lennék?”
Ott áll, egy toronyszerű fedora kalapban, úgy néz ki...
mint Hannibal Lecter, amikor Costa Ricában megtalálják.
Van még egy dolog, amit tudni kell a boltról:
iszonyúan drága.
Ide próbálni jössz, nem kalapokat venni.
Szóval a haverjaimmal próbálgatjuk a kalapokat,
Én közben nagyon lelkesedem.
„Jézusom, Jerry, eszméletlenül jól áll az a kalap!”
„Buck, olyan franciás vagy abban a kalapban!”
A kiskamasz úgy őrzi a legjobb kalapokat...
mintha orvvadászoktól, háborús bűnösöktől, vagy általában a gyanús alakoktól védené.
És ne adj’ isten, ha valamelyikünk rosszul vesz fel egy kalapot,
teljesen kiborul.
Kiszórakoztuk magunkat, aztán azt mondtam: „Menjünk!”
Megköszöntem, mert persze én beszéltem helyettük is.
„Nagyon köszönjük.
Szuper volt a kalapokat próbálni.
Köszönjük, még visszajövünk!”
Ahogy kifelé megyek, hallom, hogy az idős nőkhöz fordul, és azt mondja:
„Tudtam, hogy csak nézelődnek.”
„Bocsi, mi a francot mondtál?”
„Hogy tudtam, hogy csak nézelődtök.” „Nem értem.”
„Felpróbáltok egy csomó kalapot, és bekamuzzátok, hogy visszajöttök.”
„Szerinted mi csak nézelődtünk?”
„Chris, gyere, húzzunk már!”
„Nem hagyom, hogy ez a kis piperkőc...
ez a ficsúr...
lenézze a barátaimat.
Nem hagyom, hogy ez az újgazdag senkiházi...
engem és a három legjobb haveromat nézelődőnek nevezzen.
Amit most először mondanak rám.
Egy súlytalan kifejezés.
Ezt a kifejezés a jazzkorszakos szélhámosok elborult elméjéből pattant ki.
De én bebizonyítom neki, hogy nem csak nézelődünk...”
„Ne, Chris! Túl sok cidert ittál!”
„Nem is!”
„Nem ittam sok cidert.”
„Fiam!
Mennyi itt egy kalap? Jerry, neked tetszett az a kalap, ugye?”
„Annyira nem, hogy megvegyük, öregem!”
„Mennyi lesz?”
„Százhúsz dollár. Miért?”
„Tedd be a táskába!”
„Ne!”
„Buck, neked bejött az a kalap.”
„Ja, elég franciásan néztem ki benne.”
„Oké, azt is csapd hozzá!”
„És Rory! Neked az tetszik?”
„Aha, úgy nézek benne ki, mint Rod Stewart a ’80-as években.”
„Aha. Nem. De dobd bele azt is, oké. És...”
„És azt a szart is, amit én próbáltam fel. Mennyi lesz?”
„Összesen 560 dollár.”
„Még mindig csak nézelődünk?”
„Én is így gondoltam, kis köcsög!”
„Túllépte a bankszámlája keretét.”
Tudom, mit gondoltok. „Chrisnek vannak egyáltalán haverjai?”
„Kik azok, játékfigurák? Mutasd meg a haverjaidat!”
„Chris, ez az egész nem áll össze, te is tudod.”
BANK OF AMERICA NINCS ELEGENDŐ FEDEZET A SZÁMLÁN
TRANZAKCIÓK ÉS DÍJAK UTÁNI EGYENLEG: -93,30 USD
Nézzétek a megbánó tekinteteket! Nézzétek az arcukat!
Ez egy tragikus hármas.
Bemész egy bárba, és meglátod ezt a három csávót a színpadon,
akik éppen pakolják el a gitárjukat, örülsz, hogy lemaradtál róluk.
„Hála az égnek, nem kellett végighallgatni azt a kétórás ’Uptown Funk’ feldolgozást!”
Nemrég volt egy elég kemény beszélgetésünk,
mindannyian beismertük, hogy ezeket a kalapokat...
soha többé nem fogjuk hordani.
És tudom, mit gondoltok.
„Oké, tényleg vannak barátai.
De az ördögi kamasz? Chris, ne már!
Ez az egyik szokásos túlzásod.”
Azt hiszitek, nem hoztam bizonyítékot?
Szerintetek ki vagyok én?
Mégis kinek néztek engem?
Azt hiszitek, én csak szórakozom?
Azt hiszitek, nem veszem komolyan ezt az egészet?
Tényleg azt hiszitek, hogy én csak szórakozom?
Azt hiszitek, nem viszek bizonyítékot Chicagóba?
Mondok valamit, amit fejben még nem tudtok,
de zsigerileg éreztek.
A srác idősebb náluk.
Ők hárman nem jó emberek.
Olyan dolgokat csináltak, amitől a vér is meghűl bennetek.
De ki van az ősi démon mellett?
Ő Greta Thunberg.
Nézzétek, milyen szorosan fogja!
Próbálja visszatartani.
És közben mosolyog, mert tudja, hogy bármikor kiszabadulhat.
Tüntessétek el!
Hogyhogy nem forgott a kamera?
Bocsi!
Volt már kerékbilincs a kocsitokon? Úristen, imádom a kerékbilincset!
Olyankor kapsz kerékbilincset, ha valahol eszméletlen sokáig parkolsz.
Megalázó. Mintha kiraknának a kirakatba, hogy: „Na, ezt nézzétek!”
Elveszíted a méltóságod, amikor meglátják a kocsit a kerékbilinccsel.
Még a legbékésebb emberek is elszörnyednek.
„Kerékbilincset kapott!”
„Jesszusom! Ez most a Crip mozdulat volt?
Azért szeretem a kerékbilincset,
mert ez az utolsó eleme a modern jognak, ami egy varázsló haragjának tűnik.
„Túl sokáig parkoltál itt!
Most itt is maradsz!”
Csodálatos közönség voltatok! Zárjuk az estet egy dallal!
Nagyon köszönöm!
Kérek egy kis drámai fényt is! Köszönöm!
Néha azt érzem Hogy nem értem a dolgok lényegét
Például egyszer egy kísértetházban
Annak, ami a legjobban megijesztett Semmi értelme sem volt
Ne értsetek félre
Szét voltam csúszva Libasorban mész
És láncfűrészes démonok rontanak rád
Kecskefejű alakok, félmeztelen bohócok Szökött fegyencek kérnek segítséget tőled
Épphogy túlélem, közben csak könyörgöm Ne, kérlek, ne!
De van valami, amitől Akaratlanul is felsikítok
Te jó ég!
Nem kísértet, nem torzszülött Ami földre kényszerít
Nem, hanem egy másik vendég
Egy fiatal tehetség, nem tudom, miért
Egy ízléses Madewell-szettben
Nem volt furcsán felöltözve Nem volt gót
Egy unokatestvér volt
És valamiért, miután láttam Azt a rengeteg para dolgot
Egy 28 éves civil látványa Már meg sem kottyant
Pont ott talált el, ahol a félelem hat És ordítva estem össze
És azt mondtam Sajnálom, nem tudom, miért reagálok így
Hogy megnyugtasson, elkezdett integetni
Amitől csak még jobban ordítottam
Shelley Duvall módjára ordítottam Egy nőre, aki csak integet felém
Mint egy polgármester a díszkocsin
Miközben a beöltözött ijesztgetők Csak értetlenkednek
Nem értik, miért nyomja le őket Ez a veszélytelen figura
Aki olyan ártatlan, hogy beleolvadna
A Regal
Mozik
Filmek előtti
Reklámblokkjába
Ami a nőnek külön szívás Hogy pont mögöttem áll a sorban
Szóval végignézte az összes paradolgot
Amikre én egyáltalán nem reagáltam úgy
Mint egy matrachoz odaszíjazott Öreg londoni fickó
Egy kisfiú kutyamaszkban
Aki Jerry Maguire-idézeteket mondogat
Segíts, hogy segíthessek
Bárcsak elmondhatnám neki Hogy ír katolikus vagyok
Aki ritkán sikoltozik
Elfojtom magamban
Például 2014-ben Amikor olyan hangosan hánytam
Hogy a párom felhívta anyámat Hogy ez normális-e
Anyám erre: „Igen, Chris teátrálisan hány”
Az volt a legijesztőbb az egészben Hogy egy másik vendég rémített meg
Ez az egésznek Egy modern horrorértelmezést ad
Ahol a látogatók döbbenten néznek körbe „Lehet, hogy mi vagyunk a szörnyek?”
Utálom ezt
A modern horrorfilmekben úgy van felépítve, hogy...
Egy alacsony, bozontos alak
Aztán hirtelen „Ja, nem, ez csak szezonális allergia”
Ne már
Ne mondd, hogy az Örökség
Az anyaságról szól
Arról szól, hogy milyen félelmetes Egy csapat meztelen felnőtt
Neonfényben
Köszönöm, Chicago!
Nagyon köszönöm!
A feliratot fordította: Usztics Anna