Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Chicago!
Mulţumesc foarte mult.
Filmăm un special. Încerc să-mi extind baza de fani,
pe lângă femeile care s-au dus cu cuţitul la bal.
Locuiesc în Los Angeles, deşi toată lumea crede
că stau într-o moară în Rhode Island.
Sau un grajd cochet din ţinutul nopţii,
dar acum locuiesc în LA.
Imediat după ce m-am mutat, am luat o amendă că n-am trecut pe zebră.
Poliţistul a zis, citez exact: „Te plimbi prea animat.”
Şi avea dreptate. Pe atunci,
exersam dresajul pe podiumul stradal.
Dar eram timid.
Aveam un zâmbet de Paul Dano.
Ştiţi zâmbetul ăla mic, pe faţa aia mare, după care se dă în vânt A24?
Bine era să-mi spună cineva
că un zâmbet mic e mai rău decât niciun zâmbet.
Afară cu ei!
În seara asta nu vreau clovni de carnaval!
Au lăsat nesupravegheată o roată din parcul de distracţii.
Şi nu pot trăi cu asta pe conştiinţă.
Aveţi grijă. Forma mea nudă e de parcă...
De parcă au găsit o fată care a dispărut în anii 2000
şi a supravieţuit 25 de ani numai cu budincă la plic.
Porţii minuscule.
Acum doi ani, am lansat un special
şi toată ţara s-a pornit să-mi caute pronumele.
FBI.
Spuneţi-mi şi voi acum.
Aştept ca Gen Z să-mi trimită diagnosticul prin poştă.
Pare că ei au habar...
de astea. Eu sunt prea pasiv.
Toată viaţa m-am identificat după cum m-au strigat
la restaurant chelnerul sau chelneriţa.
Ordinea e mereu: copii, femei, Chris,
bărbaţi.
Puteam să mă strecor în oricare din bărcile astea de salvare.
„De ce l-aţi lăsat?”
„Uită-te şi tu la urma de la chiloţi.
Şi pista... de aterizare e vizibilă.”
V-am pierdut la pistă.
Bun, o luăm de la zero.
Aşteptările mele legate de masculinitate au fost stricate de la început
pentru că am cântat la fanfară în gimnaziu.
Ştiu că şi tu, ştiu.
Ştiu.
Aşteptările legate de masculinitate au fost stricate
pentru că am cântat în fanfara şcolii, şi până în ziua de azi
n-am văzut un bărbat mai bărbătos decât ăla care cânta la tubă în gimnaziu.
Când extrema dreaptă zice:
„Unde au dispărut bărbaţii adevăraţi din ţara asta?”
Ţin în viaţă linia de bas
în spatele fanfarei.
Pe lângă ei, Dave Bautista arată ca Bernadette Peters.
Doamne!
Ce se întâmplă cu hormonii cântăreţilor de tubă din gimnaziu?
Dacă ar fi să dai unui copil de dimensiuni normale o tubă,
ar...
Giganţii ăştia de doi metri jumătate.
Foarte docili.
Şi au şi bărbi de seriale HBO. Doar un pic de...
Au faţa bătută de vânt a unui muncitor de pe feribot.
Îşi pasează o sticlă de whisky doar ca să se încălzească.
Un copoi bea bere din castron.
Unul răspunde la telefon în mijlocul piesei.
„Hei, băiete.
Te duc acasă după repetiţii, băiete.”
„Ai copil?”
„Da, e boboc.
Băiat bun, mai face şi el prostii, dar cine n-a făcut la vârsta aia?”
În mass-media americană,
cei mai mari sunt mereu jucătorii de fotbal,
pentru că sunt cei mai agresivi.
E un iad aparte să fii aproape uriaş.
Şi o pace şi o linişte divină când eşti...
cu adevărat uriaş.
Giganţii adevăraţi nu au nevoie de PR.
E ca un câine german faţă de un ciobănesc german.
De fiecare dată când cred că încep să înţeleg lumea
şi vreau să o împing în abis,
caut pe net pentru ce au fost crescuţi iniţial câinii.
Gen „Springer Spaniel a fost crescut iniţial
pentru a localiza iazul dintr-un oraş.
Şi apoi verifica dacă era un alt iaz care atingea iazul acela.
Apoi mergea în centru ca să dea raportul unui tip.”
Atât.
Ce înseamnă asta?
Poţi să îţi dai seama şi cât de veche e o rasă de câini.
„Clumber Spaniel a fost crescut iniţial pentru a localiza vizuini
şi a le păzi în cazul în care diavolul voia să iasă.”
Aplaudaţi ca la o emisiune de radio.
Deci, câini germani contra ciobăneşti germani.
Ciobănescul n-a avut un moment de linişte în viaţa lui.
Câinii ăştia sunt mereu în priză.
Şi e câinele numărul unu din ţară.
E câinele poliţist.
N-am văzut poliţist cu câine şi să zic:
„Ce bine controlează câinele.”
Poliţiştii transformă aeroporturile
în terenuri de dresaj fără lesă...
unde un ciobănesc rătăcit
cu vestă de „poliţist în devenire”
aleargă cu perna de gât a cuiva în gură,
iar poliţiştii după el: „Nu vă uitaţi la noi, e în antrenament!”
În punctul ăsta, sincer, mai bine ai un crab poliţist,
atunci măcar...
Măcar crabul stă într-un loc.
Dacă intru la controlul de securitate şi văd un tip sau o tipă...
Subreddit era pe punctul să explodeze.
...şi are un crab, nici nu vreau să ştiu care e faza.
Dacă pune crabul ochiul pe tine...
o să goleşti toate lichidele.
Şi eu sunt un empatic.
Dacă aţi fi şi voi aşa empatici, aţi fi la pat.
Aţi fi legaţi de patul lui Procust.
Ca în Tinereţe furată. Vă simt energia.
Simt că unul din gagicii voştri îmi va da mesaj după spectacol.
„Hei, Chris.
Mi-a plăcut faza cu crabul poliţist.
A fost amuzant...
dar are şi o fărâmă de adevăr.
În anumite zone din Turkmenistan...”
Doamne.
„Securitatea de la aeroport foloseşte
inclusiv poliţia crustacee.”
„Poate că nu-i chiar crabul de care vorbeai în spectacol...”
Mersi Thomas, te-am blocat.
Toate cunoscutele mele
au logodnici mustăcioşi apăruţi de nicăieri.
Toţi sunt îmbrăcaţi ca Robin Williams în Cabaret în familie.
Au coapse musculoase.
Şi toţi par să nu aibă trecut.
Cică Hinge primea tot felul de reclamaţii,
aşa că au produs în masă aceşti...
Toţi trăiesc cu aceeaşi iluzie,
că sunt sufletul petrecerii la nunţi.
„Chris, trebuie să-l cunoşti pe Thomas.
E aşa de amuzant. Poartă o şosetă ţăcănită.”
Doamnelor, dacă-şi scoate nebunia prin şosetă...
ăsta se va ascunde în spatele vostru dacă, Doamne fereşte,
aterizaţi în cuşca gorilei.
„Te descurci, iubi.
Eşti aşa puternică şi independentă, te descurci.”
„Nu, Chris. Thomas e super amuzant.
Face dans interpretativ la nunţi, doar de distracţie.”
Ascultaţi, normalilor, nu-i nimic amuzant la dansul interpretativ.
Costumul meu nu e cultura voastră.
Cu dansul interpretativ îmi plătesc eu curentul
şi facturile astronomice la veterinarul de urgenţă.
Câinele meu, Erik, a mâncat o maşină smart.
Da, e Erik cu „K”.
Nu mai spune, Thomas e amuzant? Să-l vedem conducând o linie de conga.
Toţi sunt amuzanţi până ajung în frunte.
Să conduci o linie conga cere disciplină...
viziune şi reţinere.
Trebuie să mergi mai încet decât crezi.
Ai în spate un lanţ de dependenţi...
cu vârste complet diferite.
Un pirpiriu de trei ani...
un cavaler de onoare care recidivează...
şi cea mai bătrână femeie din ţară.
Dacă sari calul,
te trezeşti cu un accident în lanţ.
Şi acesta e definiţia haosului.
„Chris, termină. Thomas e amuzant.”
Nu. Ştiu eu ce e amuzant.
Îţi zic eu ce e amuzant.
În facultate, stăteam cu un tip
care a sărit de la etajul doi ca să îl pocnească pe unul
care făcea pipi pe casa noastră.
Asta e distracţie.
Unde-i Thomas când cineva face pipi pe casa ta?
Îţi spun eu unde.
La telefon cu magazinul de îngheţată
să vadă când apare noul sortiment.
„Pe site scrie 1 septembrie şi 1 septembrie a trecut.”
Şi doamnelor, Thomas,
dacă te pune să-i zici numele complet, versiunea cea mai lungă,
tipul n-are nicio problemă să-ţi piardă timpul.
Am închiriat o maşină aici.
Când mi-au adus-o, era muzica cea mai mişto la maximum.
Şi când mi-au dat-o, au schimbat pe NPR.
M-au făcut praf fără cuvinte.
Am călătorit în lung şi în lat,
ca să mă trataţi cu liniştea asta mormântală.
Să o luăm de la capăt.
Vă place când improvizez.
Chicago, oraşul comediei, ce vă place.
Aici şi-a făcut mâna Seth Myers.
Trebuia să ajung unde Seth Myers a învăţat regula celor trei.
Şi toţi sunteţi şcoliţi la Second City.
Sub îndrumarea nemiloasă a lui Bobby Moynihan.
Nimic din ce spun nu poate fi folosit.
Aplauze pentru operatorul de lumini din echipa care l-a prins pe Osama.
Deci, am închiriat o maşină, şi înainte să mi-o aducă,
era muzica cea mai mişto.
Şi când mi-au dat-o, au schimbat pe NPR.
M-au făcut praf fără cuvinte.
Ştiu că dau o impresie aşa,
dar chiar de tip care ar râde la „Stai... nu-mi spune” ?
De tip care ar complimenta roşiile?
Nu pot să cred.
Credeam că eman ceva mai fin de-atât.
Arăt ca cineva care trebuie să-i paseze un mesaj lui Imogen Heap.
Dă-mi cinci minute cu domnişoara Heap.
I-am primit mesajul din cântecul „De-a v-aţi ascunselea”.
Aşa că e pe NPR. Care nici măcar nu mai e NPR.
Eu vreau să fiu educat si NPR mă învaţă:
„Ce e un zaddy?”
Azi o să-i dăm de capăt.
Şi intervievează cel mai tânăr om pe care îl găsesc,
unul de 39 de ani din DC.
Care habar n-are. „Un zaddy e tăticul unui zombi.”
Mi-e milă de milenialii mai bătrâni. Merită să fie subvenţionaţi.
S-au pregătit pentru o lume care nu există.
Şi-au suflecat mânecile halatelor de laborator
şi au purtat discuţii serioase cu profii lor la o cafea.
Şi acum trăiesc într-o lume în care toţi îl sexualizează pe Shrek.
Ce naşpa.
Noi, milenialii mai tineri,
şi ştiu că arăt de 50 plus, dar sunt mai tânăr...
Nimeni nu mi-a spus să-mi pun cremă de soare pe claviculă.
De asta arăt ca secretara de la tine de la liceu.
Noi, milenialii mai tineri, am învăţat să ne detaşăm
în timpul războiului din Irak şi al filmului Garden State.
Mă gândeam...
Dacă Zach Braff continuă să scape basma curată...
trebuie să învăţ să levitez deasupra propriului corp.
Zach Braff, reîncarnarea domnului Tumnus.
Beta, dar şi psihotic. Ca un însoţitor de zbor.
Aveţi vreodată impresia că însoţitorii de bord ne-ar omorî
dacă n-ar fi pilotul?
Ne urăsc din suflet.
Mai ştiţi că în 2001
nu se opreau din a lipi oamenii cu scotch de scaune?
Niciodată nu mi s-a părut în regulă.
Nici nu accept mâncare de la ei.
Când vezi afacerişti în toată firea: „Prăjiturică!”
„Covrigei!”
„Nu, mersi.”
Singura ocazie când mă port ca un snowboarder profesionist.
Şterge partea cu „snowboarder profesionist”.
Când mi se pare că v-am intrat sub piele...
mă abandonaţi în pustiu cu ce am eu mai drag în mână.
Despre ce vorbeam? Milenialii mai bătrâni...
Vreau doar să fac un sanctuar pentru milenialii bătrâni,
unde să se poată juca în linişte cu discul!
Şi să spună „blană” la unison.
Să savureze un dovlecel.
Vai, ce le place dovlecelul, Doamne!
Dacă cineva îmi oferă un dovlecel, „gata şcoala”.
Mie dă-mi castravetele care a pierdut totul la cazino.
Şi milenialii bătrâni îşi compară
gustările de la Trader's Joe. Sunt obsedat.
Am o fixaţie pe Trader's Joe.
Vorbesc de el în fiecare seară.
Cel mai mult îmi place
retragerea lor săptămânală de produse.
Nici nu le e ruşine.
Refuză orice responsabilitate
şi te fac să te simţi de rahat că ai cumpărat produsul.
E genial.
Te anunţă
cu o foaie şifonată de A4,
pusă la jumătate de metru de pământ. Şi e de genul: „Hei,
Am găsit rămăşiţe umane în pepenele galben.
Doar nu ai cumpărat rahatul ala, nu?”
O tactică alfa de gimnaziu.
Ca unul de-a opta cu hanorac, călare pe spiţele bicicletei altuia.
„Auzi, am găsit ţipari în apa minerală.
Doar nu v-aţi luat sandviciuri cu caprese, nu?
Că majoritatea îl aveau pe Jimmy Hoffa înăuntru.
Erau gloanţe în mochi, frate.
Ce chestie de rahat să-ţi iei mochi.”
Şi dacă intri în... Mereu se termină cu salmonela.
Cine a intrat în Trader's Joe între aprilie şi noiembrie
are salmonela generaţională.
M-am săturat de oamenii care dau vina pe animale pentru virusuri.
„Caii sunt de vină.”
Eu cunosc personal cai, nu fac nimic.
Cunoşti un cal şi apoi afli că are 35 de ani.
Ador asta.
Gen: „La naiba, omule, îţi aminteşti de Fleet Foxes?
Chiar credeam că folkul e din nou pe val.”
Trebuie să stai frunte-n frunte.
Burtica e de corporatişti.
Fuziunea mentală cu o iapă e pentru adevăraţii revoluţionari.
Asta făcea Swayze când era liber de la filmat DD.
Subtitrarea va zice Dans murdar, dar e DD...
Nu caii cauzează virusuri.
Probabil e tipul care refuză să îşi spele tigaia de fontă.
Cât de tare trebuie să se îmbolnăvească
ca să termine cu predicile despre tigăile de fontă?
Cea mai vocală populaţie americană din anii 2010.
„Nu, iubito.
Stai puţin. Nu trebuie s-o cureţi.
Nu pune detergent, îi strici patina.”
Ce patina mea?
E virusul care-a omorât-o pe Beth în Micuţele Doamne?
Ştiţi şi voi că, noaptea, tigaia asta prinde viaţă.
Are şi kombucha care se unduieşte pe fund.
„Kombucha.”
„În noaptea asta o ştergem de aici, Kombucha.”
„Kombucha?”
„Îşi ţine paşaportul în bufet.
Ne punem pantalonii ţigaretă.
Şi zburăm în nord spre Canada.
Când prietenii noştri de la nord vor afla cum am fost trataţi...
că n-am fost spălată nici la subraţ,
de pe vremea lui Romney.”
„Romney.”
„Da!”
„Sari în spatele meu, Kombucha. Hai, în spate.”
„Kombucha.”
„Da! La naiba, repede că vine.
Ne prefacem că suntem gagica lui, ia ukulelele.”
„Hei, iubi, nu ştiam că vii aşa repede la cocktailuri fără alcool.”
„Kombucha.”
„De ce foloseşti cuvântul nostru de siguranţă?”
Cortina. Cum vă simţiţi acum?
Prin 2014, era cât pe ce să îmi curăţ tigaia de fontă.
„Ştii ce? Tipii ăia nu văd ce fac.
Nu le văd bărbuţele.
Pun un pic de detergent, un strop.”
Şi unul din tipii ăştia s-a materializat la mine în bucătărie
şi m-a luat pe după umeri, ca proful de informatică.
Mai ştiţi? Cum vă absorbea proful de informatică?
Pe mine nu mă deranja.
Era un exerciţiu de abandon.
Am fost la Whole Foods-ul vostru.
Cheddarul e tot mai iute.
Publicul meu bate palma atât de tandru.
E ca o poză de pe broşura despre comportamentul primatelor.
Toată lumea ştie că m-ar doborî orice recul.
Da, cheddarul e tot mai iute.
Locul meu preferat din magazin
e coada la cheddar.
E doar cheddar normal. Bun.
Cheddar mediu.
Cheddar iute, da.
Super iute.
Cheddar Iute Pe Bune? Pe toţi dracii!
Gen: „Serios acum!
Să continuăm petrecerea!
Dă-mi brânza aia criminală!”
„Hei, bătrână doamnă, vă rog, mai încet.
Am auzit că aţi căuta brânza criminală.”
„Credeam că Biden a interzis-o.”
„Biden s-a dus, omule.
Aşteaptă aici.”
Apoi apare unul fără nădragi.
„Am auzit că vreţi distracţie.”
„Vreau ce bagă Bernie Sanders
înainte de obstrucţia parlamentară.”
„Cum ştiu că nu eşti poliţist?”
„Un poliţist s-ar bucura aşa pentru o priză?”
„Bine.
Ia-o încet, gustă puţin.”
„Pe toţi dracii!
Rahat!
Cât e de colţuros.
Aud Wilco.
O văd pe Terry Gross.”
„Las-o înăuntru, omule.”
Vorbesc eu urât despre NPR,
dar persoana care îl menţine, brutală si nemiloasă,
e Terry Gross.
Doamne.
În lumea asta de prezentatori
ca Fallon, care parcă are un gâdilitor în chiloţi...
tensiunea necontrolată
a fiecărui episod Fresh Air cu Terry Gross...
e atât de revigorantă.
Pare că fiecare episod a fost înregistrat în spaţiul
dintre cei vii şi cei morţi.
Parcă invitatul e aşezat la capătul unei mese lungi medievale,
iar de cealaltă parte e Terry, curăţându-şi puşca.
Momentul David şi Goliat preferat din 2019
a fost Terry Gross cu Adam Driver.
Îl ştiţi? N-a fost făcut public
pentru că l-a scos din minţi pe fostul soldat de marină Adam Driver...
micuţa Terry Gross, de jumătate de metru...
l-a speriat aşa tare, că a fugit
de la interviu.
Se pare că nu suportă să-şi urmărească propriile roluri,
aşa că ea i-a aplicat o Portocală Mecanică.
Era un clip cu el cântând în Poveste despre căsnicie,
şi ea efectiv îl tortura.
El o implora: „Terry, te rog!”
Şi ea...
până când Adam a fugit.
Nu ştim ce s-a întâmplat, pentru că nu există înregistrarea, dar...
în fantezia mea, Terry a fugit după el.
Goneşte după Adam Driver, ca Terminatorul.
Cu o boxă bluetooth deasupra capului, şi cântecul lui Sondheim.
„Adam, am intervievat multe zdrenţe la viaţa mea.
Dar aşa mari ca tine, mai rar.
Mă aştept la chestia asta cu «Nu-mi suport rolurile»
de la Johnny Depp, cu toate eşarfele lui.
Aş fi crezut că ai mai mult T
pompat prin canalele deferente.”
„Terry, te rog.”
„Ai transformat Girls de pe HBO în propriul tău cont OnlyFans.
Şi acum faci pipi în pantalonii Tom Ford din cauza unui clip
în care ai cântat ca un copil răsfăţat la karaoke.
Ce mă intrigă la tine, Adam, e combinaţia dintre caracterul simian
şi laşitatea ta.
Când te voi prinde, şi te voi prinde...
vreau să te zgâlţâi bine şi să-ţi bag o banană pe gât.”
L-a prins.
„Terry, nu!”
„Nu ai voie să îmi spui Terry Gross.
Terry Gross e porecla mea. Numele adevărat e Teresa Grossava.”
Recent, m-am făcut de râs în faţa lui Lin-Manuel Miranda.
Uite ce s-a întâmplat.
A răspuns la ceva ce am postat pe Instagram.
A zis „Ha, foarte amuzant.”
Am luat-o razna.
Când am primit mesajul, eram în faţă la Starbucks
şi la boxe era cântecul lui din Mary Poppins.
Cântecul cu coşarul. Ceva de genul...
Mi-am zis „E soarta. E providenţial.
O să filmez asta şi o să-i trimit lui Lin-Manuel Miranda.
Se va lega ceva între noi doi.”
Am crezut că pot edita clipul din aplicaţie, dar l-am... trimis.
Deci, ce i-am trimis lui Lin-Manuel Miranda
a fost un clip de două minute...
din faţă de la Starbucks...
prea departe ca să se audă muzica.
Din fericire, m-a putut auzi pe mine respirând.
„Lin o să adore asta.”
Să recapitulăm...
El îmi scrie un comentariu inofensiv:
„Ha, foarte amuzant.”
Trec 11 minute.
Şi primeşte un scurt-metraj foarte întunecat...
cu exteriorul brutalist al unui Starbucks
din San Bernardino, California...
cu respiraţia mea şuierătoare. Acum...
Ce credeţi că a răspuns? „Văzut la 12:23”.
Cred că n-o să mă vedeţi în Moana 9 prea curând.
Merg prea des la Starbucks, sunt dependent de zahăr.
Dar nu mănânc desert în public. Faţa mea dulce e prea explicită.
Ocazional,
ca să fiu sociabil, merg la îngheţată cu prietenii.
Sunt îngrozit de cum universul îngheţatei
tratează biscuiţii Oreo.
Au multe toppinguri de domeniu public,
cum ar fi sos de căpşuni,
ciocolată, bezele,
şi apoi o grămadă de Oreo desfiguraţi.
La prima vedere, mă întreb: „E cenuşă?”
Nu, e fursecul american...
schilodit până la nerecunoaştere.
De parcă un cartel vrea să îţi trimită un mesaj.
De parcă o vrăjitoare i-a măcinat toată iarna.
„E aproape gata!”
Iisuse Hristoase!
Biscuiţii Oreo sunt legendari.
Nu au nevoie de aşa publicitate gratuită.
Ca şi cum ai vedea-o pe Dame Judy Dench
că vinde vibratoare pe Instagram.
„Foloseşte codul DENCH...
ca să o faci lată de Ziua Îndrăgostiţilor.”
Iisuse Hristoase.
N-am mai văzut o companie care să ţină mai puţin la proprietatea lor
ca Nabisco cu Oreo.
Dacă s-ar întâmpla asta cu Milano, Pepperidge Farm ar bombarda Dairy Queen.
„Am reuşit să salvăm Milano? Vezi şi Sausalito!”
Care-i bolnavul care conduce Nabisco?
Locurile astea mai au ca topping şi M&M,
dar am impresia că şeful de acolo le-a spus:
„Da, le puteţi folosi, dar fără să le răniţi.”
Pe de altă parte, dl Nabisco
e la telefon cu Universul îngheţatei,
şi oamenii de acolo îi spun: „Dle Nabisco,
ar fi o onoare de nedescris să colaborăm cu distinsul dv client.
Credem că s-ar potrivi perfect în Universul îngheţatei,
şi vă garantăm că vom urma toate regulile pentru a păstra demnitatea
şi integritatea celui mai celebru fursec american
de aproape un secol.”
„Faceţi-i ce vreţi.
Bateţi-vă joc de ele.
Degradaţi-le şi umiliţi-le.
Sfărâmaţi-le.”
„Bine, atunci.
Bine, le putem sfărâma,
dar promitem s-o facem egal şi uniform...”
„Faceţi-o diferit de fiecare dată.
Vreau ca mutilarea clientului meu să nu aibă niciun sens.
Băgaţi-le într-o pungă şi puneţi un puşti mahmur
să le calce în picioare.”
„Vreţi să includem umplutura de cremă?”
„Uneori.”
„De ce faceţi asta?”
„Pentru că pot.”
Exact acelaşi dialog poate fi aplicat
la oricine îl reprezintă pe Eugene Levy.
Sună de parcă o să inventez acum.
Dar nu inventez.
Am mers recent la nunta unui prieten. La primărie.
Purtam cea mai masculină ţinută
de la prima mea împărtăşanie.
Aveam un costum cu bureţi la umeri.
Şi cum purtam costumul ăsta de bărbat,
simţeam că e ceva ciudat de eliberator.
Că purtam ceva atât de masculin.
De parcă mă loveam de un val pe care l-am evitat toată viaţa.
Era sexy să mă abandonez acestei senzaţii.
Şi mi-am spus: „Ştii ce? Ar trebui să fac asta mai des.
Poate că... mă limitez.
Mă simt sexy, mă simt viu. E foarte interesant.”
Când mă gândeam la asta, a trecut pe lângă mine o bătrânică,
m-a arătat cu degetul şi a întrebat: „Frances McDormand?”
Nu era o tipă mişto care să se distreze pe seama mea.
Ci o femeie îndeajuns de bătrână încât să o cheme Priscilla.
Era sigură că sunt Frances McDormand.
Chiar când eram pe punctul de a renaşte sexual
într-un costum de gangster.
Dacă ai de gând să umbli cu degetul pe trăgaci,
diagnosticând oamenii ca Frances McDormand...
nu trage până nu le vezi Oscarul
pentru Trei Panouri în Afara Oraşului Ebbing, Missouri.
Sau poate joci o versiune de Pokemon Go...
Dar ca s-o găseşti... Dacă joci Frances McDormand Go
în lumea largă...
- Frances McDormand? - Nu.
Şi ea s-a mirat.
Frances McDormand avea vârsta mea acum când a filmat Fargo.
N-a întrebat: „Frances McDormand când a filmat Fargo?”
Ci parantetic: „Frances McDormand la 81 de ani?”
Şi pe cât eram de nervos,
mai mult m-a iritat bucuria pură a prietenilor mei.
Stăteau acolo şi absorbeau totul,
ca la o şedinţă de energie vindecătoare.
Ştiţi, cu palmele deschise.
Frances McDormand.
E un nume sortit succesului.
Unele nume funcţionează.
Un nume trebuie să fie natural ca un strănut.
Tracy Chapman.
Boulder, Colorado.
Jigglypuff, Wigglytuff. Acum chiar nu-mi dau silinţa.
În schimb, unele nume nu funcţionează.
Noul preşedinte al colegiului meu mă tot spamează şi...
Îmi pare rău, dar numele lui nu funcţionează.
Marc.
PREŞEDINTELE COLEGIULUI SKIDMORE
C.
Conner!
Dacă trebuie să fac o pauză de Gatorade între prenume
şi iniţiala celuilalt prenume...
trebuie să facem retur la sediul central.
Să spui „Marc C.” e echivalentul vocal a...
Simt asta drept în buric.
E ca şi cum faci flotări în pantă.
Marc!
C.
„Hai că poţi, amice.”
„Tu cine eşti?”
„Locuiesc aici şi te-am văzut făcând flotări în pantă.
Hai că poţi.”
Conner!
Vreau să fiu ca Justin Timberlake din Reţeaua pentru Marc C. Conner.
Să-l scot la sushi, să-l răsfăţ cu Martini cu măr,
şi la plecare să-i spun: „Marc, un singur lucru.
Renunţă la C.”
Trent Reznor.
„Uite, Marc, dacă C înseamnă atât de mult pentru tine,
renunţă la Marc sau la Conner şi devino C.”
Dacă tipul ăsta îşi schimbă numele în C.
Îi trimit chiloţeii mei.
Pariez că Seth Myers n-are aşa joc de microfon.
Lorne Michaels m-ar schilodi dacă ar vedea asta.
Ar fi tot timpul în vestiarul meu: „Nu mai vorbi de Seth Myers.
Poţi să rezişti în seara asta să nu vorbeşti despre el?”
Dacă îşi schimbă numele în C,
îl vedem în turneu cu Killer Mike.
Până în noiembrie, îl vedem pe fundal...
unde o să rupă cu mişcările lui.
V-aţi făcut griji când am alunecat de pe scaun?
Impactul a fost cam puternic.
Comunitatea mereu şi-a făcut griji pentru mine.
Am o anecdotă bună despre asta. Eram în clasa a şasea,
la petrecerea de sfârşit de an, la cea mai tare tipă din clasă.
Avea un frate mai mare într-a opta,
un cunoscut psihopat din cartier.
A stat o vreme şi într-un centru de delicvenţi minori
pentru că a bătut un bodyguard adult.
Nu e de joacă cu copiii de pe lângă lacurile din Massachusetts.
Deci, eram la petrecere şi...
fratele era pe ponton
aruncându-mi colegii, unul câte unul, în lac.
Ca un fel de atracţie de bâlci, toţi aliniaţi.
Arăta grozav. M-am pus la coadă.
Vine rândul meu. Se opreşte. Se uită la mine. Şi zice...
„Chris, eşti sigur că vrei?”
„Unu, nu ştiam că ştii să vorbeşti.
Şi doi, ce anume detectezi la mine...
de-ţi stârneşte empatia adormită?
Aruncă-mă în lac.”
„Nu, Chris, nu pot de bună credinţă să te arunc în lac.”
„Tocmai te-am văzut aruncând-o pe una dintr-a patra
cincisprezece metri în aer.
Aruncă-mă în apă.”
„De ce s-a blocat coada?”
„Nu ştiu, vede ceva de nearuncat în mine.”
„Da, pot să înţeleg.”
Încă nu aveam limbajul potrivit.
Pariez că e un termen specific în germană sau japoneză.
Un paragraf de-a dreptul.
„Uite cum facem, Chris.
Te ţin de talie, numărăm de la trei în jos
şi apoi te arunci singur...
în lac.”
„Să ne prefacem?
Am venit aici să scap de teatru!”
Imaginea se estompează, produs de Mike Birbiglia.
Mike Birbiglia, Iisuse Hristoase.
Arată ca un tată şi un fiu blocaţi împreună
în acelaşi corp. Doamne!
Arată de parcă vinde indicii pentru Wordle la FBI.
Că tot vorbeam de Marc C. Conner.
Am fost coleg cu...
E preşedinte la Skidmore, unde am făcut colegiul.
Ultima vacanţă...
În primul rând, nu cred în vacanţe.
Cred că sunt exclusiv pentru copii şi Dua Lipa. Şi...
Ultima mea vacanţă a fost în 2017,
când mi-am dus contul pe minus la un magazin de pălării de lux.
Din Saratora Springs, New York, un fel de...
oraş de curse de cai. Vreau să zic, bogăţie sinistră...
Eu şi prietenii mei eram super pe nostalgie.
Ne-am întors la...
Cineva mi-a spus că nostalgia era considerată
o boală mintală serioasă pe vremea fondatorilor.
Te puneau în carantină dacă aveai simptome de nostalgie.
Dacă ziceai...
„Mi-e dor de Crăciun.”
„Staţi departe de ea, băieţi.
Nu se simte bine.”
„De ce, tati? E febră tifoidă?”
„Nu, asta nu-i febră.
E nostalgie.
Ascultaţi la mine, băieţi.
Dacă-l vedeţi pe tati după câteva păhărele
că aprinde o lumânare şi se întoarce în timp
cu pozele de pe Facebook...
în timp ce ascultă Animal Collective...
sau Passion Pit...
faceţi-mi o favoare, gâtuiţi-mă ca pe un pui de găină.
Stârpiţi-l pe tati, băieţi.”
„Nu e un pic extrem, tati?”
„Ştiţi ce-i extrem?
Să tânjeşti după un concert Girl Talk din 2008.
Era numai un tip cu două boxe în spate!”
Bun, deci...
Magazinul de pălării unde mi-am depăşit creditul
se numea Pălărimania.
E o asemenea cerere de pălării de lux
în Saratoga Springs, New York, că erau două Pălărimania
la 150 de metri una de alta.
Trebuie să ştiţi că, în Pălărimania, timpul nu trece
aşa cum suntem noi obişnuiţi.
La cârma ei e un băiat de 14 ani...
care îşi revendică statutul.
E îmbrăcat la patru ace, şi nu vorbesc de costum cu cravată,
ci ca un magnat din epoca jazzului.
Şi e foarte... Tăcut, dar nu din timiditate,
ci pentru că nu te respectă suficient ca să ridice vocea.
„Scuze, ce ai spus?”
Lucrează şi femei mai în vârstă acolo, dar se supun acestui drăcuşor cu melon.
Dinamica de vârstă e foarte Miyazaki.
Şi toţi sunt drogaţi cu propria marfă, adică poartă pălării.
„Pălăriţi” din cap până-n picioare.
Singura chestie care-l leagă de lumea modernă
e că are aparat dentar şi sus, şi jos.
Am greşit încercând să-l facem să se simtă confortabil,
pentru că noi suntem de 30 plus şi el e un puţoi,
dar n-am anticipat ce face
accesul nelimitat la pălării de lux unui ego de preadolescent.
Nu cred că am mai văzut aşa ceva în Vest.
Cred că cea mai apropiată comparaţie ar fi Tibet,
unde Dalai Lama e ales din copilărie.
Ce poate face asta unui ego. Parcă el e acolo dintotdeauna.
De parcă a picat un test de vrăjitoare în anii '20.
Ochii lui au văzut Prusia. E un fel de...
Parcă a fost blestemat să lucreze între două Pălărimania.
Mergi la o Pălărimania şi e acolo în melon
şi fugi la următoarea, iar el...
„Bineînţeles.
Sigur că sunt şi aici.
Unde ai crezut că sunt?”
Are pe cap o fedora verticală...
ca Hannibal Lecter când l-au găsit în Costa Rica.
Încă ceva despre Pălărimania:
au preţuri prohibitive.
Mergi să probezi pălăriile. Nu să le cumperi.
Deci, eu şi prietenii mei probam pălăriile.
Sunt foarte încurajator.
Jerry, arăţi senzaţional cu pălăria asta.
Buck, arăţi ca un franţuz.
Puştiul păzea cele mai bune pălării...
de parcă eram braconieri sau criminali de război.
Doamne fereşte ca unul dintre noi să le probeze greşit,
că o lua razna.
Ne distram şi noi. Până am dat să plecăm.
Bun. „Mersi mult.” Eu eram purtătorul de cuvânt, normal.
„Mulţumim foarte mult.
Ne-am simţit bine probând pălăriile.
Ne vom întoarce.”
Când ieşeam, am auzit că le-a spus doamnelor:
„Ştiam eu că sunt întorsături.”
„Scuză-mă, dar ce dracului ai spus?”
„Ştiam că sunteţi întorsături.” „Ce-i aia?”
„Cineva care intră, probează pălăriile,
spune că se întoarce, dar nici gând.”
„Crezi că noi suntem întorsături?”
„Chris, să plecăm de-aici.”
„Nu îl las pe nenorocitul ăsta art deco...
pe melonistul ăsta...
să-mi calomnieze gaşca.
N-o să las această piţipoancă prepubertară din West Egg
să ne facă pe mine şi pe prietenii mei întorsături.
Un termen pe care îl aud pentru prima dată.
Fără greutate culturală.
Născocit din minţile sucite şi bolnave
ale acestor şarlatani comerciali din epoca jazzului.
O să-i dovedesc că nu suntem întor...”
„Nu, Chris, ai băut cam mult cidru.”
„Nu-i adevărat.
N-am băut cam mult cidru.
Hei, fiule!
Cât e pălăria aia? Jerry, îţi place, da?”
„Nu îndeajuns cât să o cumpăr, Chris.”
„Cât costă?”
„O sută douăzeci de dolari. De ce?”
„Ambaleaz-o.”
„Nu.”
„Buck, îţi place asta?”
„Da, arătam destul de franţuz cu ea.”
„Ambaleaz-o şi pe aia.”
„Rory, cea de colo?”
„Da, arăt ca Rod Steward în anii '80.”
„Nu-i adevărat, dar o luăm, nicio problemă. Şi...
Cât e rahatul ăla pe care îl aveam pe cap?”
„E 560 dolari.”
„Acum mai suntem întorsături?
Aşa credeam şi eu, lua-te-ar dracii!”
„Aţi depăşit limita contului bancar.”
Acum sigur că vă gândiţi: „Chris, ai prieteni bărbaţi?
Ce sunt, figurine de colecţionar? Arată-ne prietenii ăştia.
Chris, nu sună veridic.” Ştiţi ce?
BANCA AMERICII FONDURI INSUFICIENTE
BALANŢA CONTULUI DUPĂ TRANZACŢII
Ce regret! Ce regret pe aceste feţe.
Ce poli-cuplu tragic.
Intri într-un bar şi-i vezi pe ăştia pe scenă
strângându-şi chitarele, te gândeşti: „Bine că am scăpat.
Bine că am ratat versiunea acustică de două ore din Uptown Funk.”
Am avut recent o conversaţie grea
şi am recunoscut că n-am mai purtat pălăriile astea...
niciodată.
Ştiu la ce vă gândiţi.
„Bun, deci faza cu prietenii bărbaţi s-a adeverit.
Dar puştiul demonic, serios, Chris.
E una din exagerările tale delirante.”
Credeaţi că nu aduc dovezi?
PĂLĂRIMANIA
Drept cine mă luaţi?
Drept cine dracului mă luaţi?
Credeţi că mă joc?
Credeţi că nu îmi iau treaba în serios?
Credeţi că-i un nenorocit de joc?
Că nu aduc dovezi concrete în Chicago, Illinois?
Vă zic ceva ce deja ştiţi, somatic vorbind,
dacă nu chiar şi raţional.
E mai bătrân decât ei.
Ăştia trei nu sunt oameni de treabă.
Au făcut lucruri care-ţi îngheaţă sângele în vene.
Dar pe lângă acest demon străvechi?
Sunt un fel de Greta Thunberg.
Uitaţi-vă cum îl ţine.
Încearcă să-l reţină.
Şi el zâmbeşte pentru că ştie că se poate elibera.
Faceţi-l să dispară.
Cum adică nu aţi pornit camerele?
Scuze.
Ţi-au pus vreodată blocator pe maşină? Iubesc blocatorul.
E o recompensă că ai parcat undeva
o eternitate.
E umilitor. E un fel de coif de prost pentru maşină.
Oamenii nu mai au demnitate când văd o maşină cu blocator.
Bibliotecarii zic: „Rahat!
I-au pus blocator.”
„Iisuse! E momentul pentru paşi de gangster?”
Îmi place că blocatorul
e ultimul element din legea modernă care pare blestemul unui vrăjitor.
„Ai parcat acolo prea mult timp!
Acolo rămâi!”
Aţi fost un public minunat. Să încheiem cu un cântec.
Mulţumesc mult.
Luminile dramatice! Mulţumesc.
Uneori cred că nu înţeleg Care e sensul lucrurilor
De exemplu, într-o casă bântuită
Mai tare m-a speriat ceva Ce n-avea niciun rost
Nu mă-nţelegeţi greşit
Eram şi varză, şi praf Mergeam în şir indian
Şi din pereţi săreau pe noi Demoni cu drujbe
Oameni-capră, clovni goi Şi puşcăriaşi ce ţipă-n ajutor
Eu de-abia trec Şi le spun: „Nu, vă rog”
Dar altceva m-a făcut Să ţip necontrolat
Doamne!
Ce mi-a tăiat picioarele N-a fost fantoma, nici dihania
Nu, ci un alt vizitator
Nu ştiu de ce, o tânără corporatistă
Într-o ţinută Madewell de revistă
Nimic excentric, Nimic goth la ea
Era un fel de verişoară
Din nu ştiu ce motiv Chiar după toate grozăviile
Să văd această cetăţeancă Fără nimic ciudat
M-a lovit drept în locul groazei Şi la pământ m-am aruncat
I-am spus: „Scuze, nu ştiu De ce reacţionez aşa”
Liniştitor, cu mâna îmi făcea
Mă face să ţip de două ori mai tare
Sunt Shelly Duval care urlă La doamna care face pa-pa
E ca primarul la paradă
Actorii demoni Ne privesc confuzi
Cine e tipa asta Care fură show-ul
Care s-ar potrivi perfect în
Matineul
Prezentării
Cinematecii
Regale
Şi mai aiurea pentru ea Era fix în spatele meu
Văzuse deja grozăviile
La care n-am reacţionat aşa
Un englezoi legat De o saltea
Un băiat cu mască de câine
Care recită din Jerry Maguire
„Ajută-mă să te ajut”
Aş fi vrut să-i explic Sunt doar un catolic irlandez american
Care nu se exprimă Îndeajuns
Ţin tot în mine
De exemplu, în 2014 Vomitam cu aşa patos
Că partenera mea a sunat-o pe mama „E normal?”
Mama i-a zis: „Da, Chris e Un vomitator performativ”
C-am fost terifiat De alt vizitator
Transformă casa bântuită Într-un horror modern
Unde vizitatorii se privesc Şi se întreabă: „Monştrii... suntem noi?”
Urăsc prostiile astea
Ştiţi cum în filmele horror moderne
E un pitic în tufiş
Dar nu, ei spun „E despre alergiile de sezon”
Mai lasă-mă
Nu-mi spune că Hereditary
E despre cum e să fii mamă
E despre cât de terifiant poate arăta Un grup de adulţi dezbrăcaţi
Sub lumini fluorescente
Mulţumesc, Chicago!
Mulţumesc mult!
Subtitrarea: Raluca Adriana Sana