Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Tak moc mi chybí ticho.
Takové ticho jako na dně moře jinde nenajdete.
A teď, když se mi krátí čas...
se snažím si ho jasně vybavit.
Kdysi jsem znal každičký proud,
každičkou cestu mezi řasami.
A opojný pocit nekonečné svobody.
Byl tam bufet plný lahůdek,
cokoli jsem si zamanul.
Ale to nejlepší bylo,
že jsem mohl být sám.
Hrozně mi chybí klid a ticho domova.
Zvlášť během pekla zvaného školní výlet.
Den 1 401 v zajetí.
Stádo třeťáků a jejich neschopná učitelka
se přišli dozvědět něco o životě v oceánu a zkazit mi odpoledne.
Tenhle se jmenuje Marcellus a je to chobotnice velká.
Kevine, přestaň olizovat sklo.
Já ho nevidím. Není tam.
To protože se maskuju, Kevine.
Přečti si cedulku.
V tomhle akváriu jsem podřízený druhu,
který je mi ve všech pozorovatelných ohledech podřadný.
Být jim vydán na milost je... pokornou zkušeností.
Jedinou polehčující vlastností je malá nástěnná malba,
která po nich zbyde.
Každá je jedinečná.
Každá je spletitá jako plží ulita.
Ze všech lidí mi asi nejméně vadí uklízečka.
Nemáš dneska náladu na lidi?
To moc dobře znám.
Ale přede mnou se neschováš.
Doufám, žes dnes dostal čerstvé hřebenatky.
Říkala jsem Terrymu, že mraženého platýse už musíš mít dost.
To si ani neumíš představit.
Na rozdíl od ostatních příslušníků jejího tupého druhu máme něco společného.
Oba máme radši noc.
Užíváme si samotu.
Ahoj, drobečci.
Stejně jako já nesnáší vlkouše očkaté.
Proboha!
A ulepené podlahy.
A oba sníme o mořském dně.
O tom, co jsme tam ztratili.
POZORUHODNĚ BYSTRÁ STVOŘENÍ
- Co tvoje alergie? - V pohodě.
Miranda Downsová si na ni taky stěžovala.
Prej jí funguje studená žínka na nohy před spaním.
To je, co?
To je její věc, ne?
Jasně.
Tak to dělá patnáct dolarů, prosím.
Deset, pět. Tak fajn, tumáš.
- Paráda. - Ahoj.
Dobrou noc, Tovo.
Jeď opatrně, na silnicích to klouže.
Jako vždycky. Pořád jsem celá.
Máte jednu novou zprávu.
Paní Sullivanová, tady zas Bruce z domova pro seniory Charter Village.
Těší nás, že se přidáte k naší komunitě v Bellinghamu.
Jenom potřebuju, abyste se mi ozvala.
Pak probereme vše ohledně nastěhování.
Prosím, zavolejte mi. Díky.
Ne!
To ne. Ksakru. Ne!
To si děláš prdel!
To ne.
A teď ještě telefon. Co to sakra je?
Potřebujete něco?
Jo, auto s funkčním chladičem?
Tak ty nám zrovna došly.
Jasně. Co takhle nabíječku?
- Tannere! - Jo?
Dones nabíječku a hrnek kafe
pro přítele... kterýmu se smůla lepí na paty.
Díky.
Co vás přivádí do Sowell Bay?
Jenom někoho hledám.
- Kámoše? - Někoho, kdo mi dost dluží.
To zní jako zábava.
A s fungujícím autem by byla ještě větší.
Tannere, kde vězíš?
- Tady. - Díky.
- Jo. - Ty kráso.
Friko jsou skvělý. Měli jsme jim dělat předskokany.
Zamíchala se do toho politika.
- Ale fakt nás chtěli. - Koho „nás“?
Moji kapelu, Můří nudle.
Cože?
- Hrajete s Můříma nudlema? - Jo.
Jak jste nás našel? Co... Na Bandcampu?
- Taky nás znáš? - Jo.
To byl fór.
- A tys prostě kecal? - Jo.
Ježíši, teď se cítím hrozně.
Za to dostanete snídani na účet podniku.
Děláme fantastickej sendvič. Tannere!
Ty jsi tady. Bože.
Udělej naši specialitu pro...
Na co hrajete?
Na kytaru.
- Pro kytaristu z Muřinohy. - Jasně.
A pak vás spojíme s Peterem z autoservisu.
- Je hrozný, co? - Fakt hrozný.
Poslední várka chutnala jako ponožky.
A Harriet potkala Carol v čekárně.
Daly se do řeči a došlo jim, že mají stejný příznaky.
Tak zjistily, že Fred Murphy spí s oběma.
- To ne! - Božíčku.
Jako bílá Ruth a černá Ruth s Charliem Simpsonem.
Barb, nemůžeš říkat „bílá Ruth“ a „černá Ruth“.
To je jejich barva vlasů. Jinak je to matoucí.
To jsem jediná, kdo si přinesl pletení?
Čerstvě upečené?
No a Ethan z obchodu?
Tak ten kouří trávu.
Cítila jsem to, když jsem si tuhle šla pro sýr.
Mary Ann, všichni kouří trávu.
Je v másle, v gumových medvídcích...
V gumových medvídcích?
Tovo, jsi dnes nějak zamlklá.
Neděje se něco?
Nemá pracovat po nocích.
Neměla bys pracovat vůbec.
Vůbec se mi nelíbí, že jsi na kolenou s těmi chemikáliemi.
Prostě pletu. Já... Drby mě nezajímají.
A Carol s Harriet chodí se stejným chlapem.
Jak taky jinak?
Obě mají už 30 let stejnou tapetu.
Tu tapetu chápu. Ale Freda?
Sowell Bay je akvárium.
To říkával Will.
Říkal, že nemůže koupit ani burákové máslo,
aniž by to za hodinu nevědělo celé město.
Will...
To on nás zapsal na seznam toho domova pro seniory, Charter Village.
Pořád mi volají, chtějí znát moje plány.
Zapsal nás tam těsně předtím, než onemocněl.
Myslím, že se jenom bál, abych v tom domě neskončila sama.
Will ho chtěl prodat.
Před třiceti lety, když Erik...
Když byl pryč.
„Musíš jít dál,“ říkal.
„Přenést se přes to, prodat dům.“
Nemohla jsem.
Možná měl pravdu.
Možná musím... jít dál.
I když žije ve větší nádrži než já,
vydedukoval jsem, že i uklízečka touží po svobodě.
Díky své nadřazené inteligenci jsem výjimečně vnímavý
vůči chování všech tvorů.
A myslím, že to, co potřebuje, aby unikla, se skrývá někde hlouběji.
Bože můj!
To snad ne.
No tak.
To je nechutné.
A je to.
Tak jo.
Panebože.
Marcellusi?
Jak ses sem dostal?
Ale ne. To nic.
To nic.
Jsi celý zamotaný. Jenom...
Dobře, mám to. Tak jo.
A je to. Jo. Bude to v pořádku. Bude...
Marcellusi.
Bože můj.
Říká se, že my chobotnice jsme kdysi měli schránky.
Vzdát se jich bylo nebezpečné.
Vystavilo nás to predátorům, ale také nám to dalo svobodu
proklouznout škvírami a štěrbinami.
Prozkoumávat. Lovit.
A když je to nutné, utéct.
V tomhle vězení na tom závisí moje gastronomické uspokojení.
- Co to...? - Ale moje statečnost přináší následky.
Každá minuta mimo vodu mi vysušuje kůži a zpomaluje mé tři srdce.
Dnes mě to málem stálo život.
Marcellusi.
Zachránila mě.
K smrti jsi mě vyděsil.
Nechtěl jsem, aby spadla.
Škubl jsem sebou instinktivně.
Protože jsem ucítil díru v jejím srdci.
Její skryté trápení.
Srdce uklízečky.
Musím najít způsob, jak ho vyléčit.
To je to nejmenší, co můžu udělat, abych jí oplatil...
že zachránila ta má.
Proboha.
Tovo!
Ani nevím, kdy jsem tě naposledy viděl za bílýho dne.
Co takhle sendvič ke snídani?
Tannere!
Připrav sendvič.
Děláme klasiku, klobásu, vejce a sýr, ale přidávám ještě hrubozrnnou hořčici.
Ne, chci jen léky na bolest.
Proč? Co tě trápí?
Nic vážného. Vymkla jsem si kotník.
Kotníky jsou vážný.
Tannere!
- Dones lékárničku. - To není nutné.
Šálek čaje, než ti zavážu nohu?
Proboha, to ne.
Neměla bys bejt na nohou.
A doufám, že Terry nečeká, že budeš s bolavou nohou pracovat.
Terry, co se to tu děje?
Ahoj, Tovo.
Zdá se, že náš přítel Marcellus si našel únikovou cestu.
Vážně?
Jo, mizí měkkýši v nádrži s korály
a tenhle chlapík přibral za měsíc čtvrt kila,
tak si dej dvě a dvě dohromady.
Ale on za to nemůže.
Ke konci se takhle chovají všichni.
Co tím myslíš?
No, začnou vyvádět. Chtěj si užít ještě trochu zábavy.
Myslel jsem, že má víc času, ale asi se to blíží.
Vydržel dýl než ostatní.
A čemu vděčíme, žes nás přišla navštívit ve dne?
No... jenom...
- Tovo. - To nic.
Přeceňovaný hvězdičky.
Slipknot v podstatě jenom improvizujou.
- To je tu už od pradávna. - No tak.
To je problém vás mileniálů. Odmítáte se učit od starších.
No ale... Jimi Hendrix hrál na kytaru vzhůru nohama.
Starší v jeho době by určitě...
- To snad... ne. - Co je?
Mechanik mě chce odrbat.
Tohle je... To si nemůžu dovolit.
Náhodou nehledáte výpomoc?
Právě jsem najal Tannera.
A navzdory jeho obecně žalostnýmu pracovnímu výkonu
mu musím dát pár tejdnů na zkoušku.
A nevíte o nějaký brigádě? Kde by mohli někoho shánět?
To je strašně moc. Bože.
- Hlavně odpočívej, Tovo. - Dobře. Díky, Terry.
Neboj se.
Budu v pořádku.
Co mi zbude v Sowell Bay, až tu nebudeš?
Tovo, tady Bruce z Charter Village.
Vím, že mi nezavoláte, tak to řeknu tady.
Na čekací listině jste tři roky.
Pokud se o své místo nepřihlásíte, budete začínat od začátku.
Do zítřka to musím vědět.
Dobrou, mami.
No tak, kámo. Přestaň blbnout.
Dělej.
- Co se to tu děje? - Co...? Nic. Já jenom...
- Bože. - Chobotnice.
Jak dlouho je venku?
To nevím. Našel jsem ji u zadních dveří.
Tak jo, Marcellusi, to nic, to jsem já.
Jsem tady. Dostaneme tě zpátky do vody.
To nic. Přelez si.
Všechno to sundejte. To nic.
Tak pojď.
Pojď, Marcellusi.
Pokračuj. Otevřete víko.
- Kde? Jaký? - To víko.
Sundejte tu svorku. Otevřete to. Tak jdi, Marcellusi.
Na stranu. Tak jo.
Přesně tak.
Výborně, Marcellusi.
- Tak. Ano. - Ty vole.
Panebože.
A teď mi to můžete vysvětlit.
Už jsem říkal. Našel jsem ji vzadu ve dveřích.
Ne „ji“, jmenuje se Marcellus. Proč byly dveře otevřené?
Vynášel jsem odpadky.
Nikdo mi neřekl, že je to tu jak Noc v muzeu.
A vlastně... mimochodem už máme zavřeno.
Nejsem návštěvník. Jsem Tova, uklízečka.
Předpokládám, že jste záskok za mě, než...
Aha, jasně, jo... Ethan mi o vás vyprávěl.
- Ta noha mě mrzí. - Není to noha, ale kotník.
Když chce roznášet drby, tak aspoň přesně.
Koukejte to uklidit.
- To je binec. - Jasně.
Tak on je červenej?
To záleží na jeho náladě.
Může měnit i vzor a texturu.
Fíha.
- Kam to jdete? - Domů.
Copak to nedoděláte?
Už mám hotovo.
Ne, podívejte na ty podlahy. A skla jsou samá šmouha.
Udělal jsem všechno, co Terry chtěl. Všechno na seznamu.
- Je to hotový. - Tak hele.
Je správný a špatný způsob, jak něco udělat.
Pardon, nic ve zlým, ale vy teď nepracujete,
takže tady teď způsob určuju já.
- Aha, rozumím. - Jo.
No, tak to budu asi muset Terrymu říct,
že mu ten, koho najal místo mě, málem ztratil chobotnici.
- Zavolám mu z domu. - Ne.
Promiňte, tak jo. Já fakt potřebuju pra... Potřebuju tuhle práci.
A Mark je v pohodě.
- Marcellus! Jmenuje se Marcellus. - Pardon. Marcellus.
Je v pohodě a já už nikdy nenechám otevřený dveře.
To vám slibuju.
Prosím, nikomu to neříkejte.
Neříkejte to Terrymu. Nemusí o tom vědět.
Co? Proč si sedáte?
Asi to teď Terrymu říkat nebudu.
Fajn.
- Když slíbíte, že to budete brát vážně. - Ano.
A jestli to myslíte vážně, ráda vám ukážu,
jak se to dělá správně.
Fajn, jasně. Můžete mě naučit používat mop.
Takhle to hodláte brát? Souhlasila jsem...
Lidé a jejich neustálé švitoření.
Kdyby se jen utišili,
možná by lépe využili své oční bulvy.
Promiň za toho kluka, chlapa, nebo co vlastně je.
Vlastně jsem přišla, protože jsem ti chtěla říct,
že jsem vzala to místo v Charter Village.
Kéž bys mi mohl říct, jestli je to správné rozhodnutí.
Jak mám zabránit tomu, aby utekla z domova?
Nebýt jejího podřadného zraku, možná by viděla,
že jí ten natvrdlý muž může nabídnout víc, než jeho způsoby naznačují.
Všiml jsem si v jeho očích stejného smutku.
Tady ho máme. Pracanta.
Dodávka běží, jak má?
Jo. Pete mi dal měsíc na splacení.
- Co práce? - Splněnej sen.
Spravím to, i cokoli dalšího, co je potřeba.
Chci bejt užitečnej.
Nedělej si starosti, chlapče.
Je fajn mít společnost.
- Určitě nechceš na gauč? - Ne, jsem v pohodě, ale díky.
- Dobrou. - Dobrou.
To ne.
Ano, použij tohle. A když to nepůjde, tak tohle.
Nesáhnu na vyplivnutou žvejkačku.
Nechci, abys ji žvýkal. Jen uklidil z podlahy.
Vyždímej všechnu vodu.
Všechnu vodu ven. Musíš se do toho opřít.
- Opírám. - Bude to samá louže.
Musíš to pořádně vydrhnout. Všechno se na to lepí.
Utírej pořádně.
Děti to tam rády olizují.
To není ani vidět. Patří to k patině.
- Patří to tam. - Lepí se to na boty.
Hezky kroužit, ne nahoru a dolů. Kroužit.
Nahoru a dolů dělá šmouhy.
No tak. Jo, přesně tak.
Vůbec to nejde dolů.
Ale jde.
Myslím, že když to seškrábu, bude to vidět ještě víc.
Možná to udělá i díru.
To dohadování trvá dýl, než to seškrábat.
Ne, takhle to nejde. Musíš tam udělat uzel.
- Jinak sjede dolů. - Ne, to je v pohodě.
Není to v pohodě.
Je správný a špatný způsob, jak něco udělat.
Já vím, už jsi to říkala asi 600krát.
Copak tě matka nic z toho nenaučila?
Ne, zmizela dřív, než mě stihla něco naučit.
To mě mrzí.
Příště to zavážu.
Tovo, tady Mary Ann.
Ethan mi řekl, že jsi spadla.
Snad tě to moc nebolí.
Dneska ti přivezu nějaké jídlo.
A kdybys potřebovala ještě něco, zavolej mi.
Dobrý den, paní Sullivanová, tady Jessica Snellová z realit Olympus.
Jen potvrzuji schůzku. Rádi vám pomůžeme prodat váš dům.
REALITY OLYMPUS
Tovo?
Barb! Je to ona! Co děláš ve městě?
Máš být doma a odpočívat.
Jdu... jenom do švadlenky.
Pojď na chvilku sem.
Zrovna plánujeme rozlučkový večírek Mary Ann.
Jo, tak pojď.
No tak dobře.
Konečně! Věděly jsme, že jednou přijdeš.
Já... musím do švadlenky. Schovávají mi poslední zelené klubko...
Dobře, ale nejdřív, co říkáš na salonek U Modré kánoe?
- Na co? - Na rozlučkový oběd pro Mary Ann.
Miluje jejich houstičky.
To neznamená, že musíme trpět my.
Myslím, že se mi kouří z kulmy. Harriet?
Než zapomenu, je pravda, že za tebe v akváriu zaskakuje ten tulák?
Není tulák.
Ethan říkal, že tu hledá někoho, kdo mu dluží peníze.
To zní mafiánsky. Určitě je mafián.
Koho asi hledá?
Simon Brinks.
Jo, je fakt těžký se s ním spojit.
Jo, to bude naschvál. Je to dost prominentní osoba.
Já vím. Všemocný realitní magnát.
Ale bude dost vděčnej tomu, kdo nás propojí.
Tak mě napadlo, že když jste úspěšná a mocná makléřka,
třeba byste chtěla bejt hrdinkou vy.
V centru teď realizuje novou výstavbu.
Možná mám číslo na předáka.
- Pecka. - Podívám se.
Jessico?
Kde je Jessica?
Šla dozadu. Vyřizuje pro mě něco důležitýho.
To určitě. Jessico!
Jak to jako myslíš?
Jessica prodává domy za miliony dolarů
a ty vypadáš, že ti ani nenarostou vousy a máš dole poklopec, takže...
- Bože, Avery! - Zase jsi vypnula teplou vodu?
Abych snížila účty.
Ne každý se sprchuje na pracovišti.
Ale já chodím ráno jezdit, to víš, a platím ti nájem.
Tak ať má voda teplotu na koupání, jo?
Jinak jsem zítra zpátky. Jsi v pohodě? Vypadáš ustaraně.
Jo.
Pardon, to byl kdo?
- Vousy mi rostou. - Cože?
Říkám, že mi vousy rostou. Můžu mít pořádnej plnovous.
Nebo bradku nebo knírek.
Prostě jakýkoli vousy.
Aha, no, tak konečně budu moct v noci spát, díky.
DIVOKÝ PŘÍLIV
Promiň, to se k zákazníkům vždycky chováš takhle?
Chtěl jsem si koupit surf,
ale teď už teda fakt nechci.
Chtěl sis koupit surf, jo?
- Jo. - Páni.
Tohle jsou ale paddleboardy.
No, dobře. Já jim říkám surfy.
Zákazník má vždycky pravdu...
Je to něco jinýho.
A s lidma můžu mluvit, jak chci, je to můj obchod, takže...
Jo, jasně.
Ty to... Tohle je tvůj obchod?
- Jo. - Ale jsme tak stejně starý.
Jo, to zní spíš jako tvůj problém.
Vypadá to, že žiješ v autě.
No, tak to ti nevyšlo, protože žiju v autě.
V nechutným malým karavanu, ve kterým se předávkovala máma.
- Takže... - Aha.
- Promiň. - Ne, já se omlouvám. Byla jsem hnusná.
Měl jsem mlčet.
Bolí tě krk?
Jo, spím na tenkým molitanu, takže... Může bejt i hůř.
Na, zkus tohle.
Tygří mast s CBD olejem.
- Ne, to ne, díky. - Vezmi si to. To je na mě.
To je fakt milý. Děkuju.
- Nabídla bych ti sprchu, ale... - Je to spíš studená koupel.
- Jo. - Půjdu se vykoupat v tomhle.
Tak jo.
Ne.
- To ne. Pardon. - Hej! Pozor!
- Klídek! - Haló!
Strážníku! To je moje dodávka.
Už odjíždím.
- Křída nelže. - Byl jsem tam pět minut!
- Mějte... - No tak, uklidněte se.
- Paní Sullivanová. - Ale ne.
Slyšel jsem o vašem pádu. Jste v pořádku?
Jsem v pořádku. No... Bolí mě to, ale... Božínku.
Doufám, že jsem nezpůsobila svému dobrému příteli...
- Cameron. - ...Cameronovi potíže.
Byl tak hodný, že mě dnes odvezl, kam jsem potřebovala.
Ráda zaplatím jakoukoli pokutu, kterou...
Ne, to je v pořádku.
- Ano. - Příště využijte parkoviště na rohu.
- Dobře. - Ano.
Na rohu. Zaparkujeme na rohu.
- Nastup si do auta. - Dobře.
- Nashle. - Nashle.
Děkuju.
Bože, to je ale kretén.
Cože? To ne. Dělal jen svou práci.
Nemůžeš demonstrativně ignorovat pravidla
a pak se divit následkům.
Já nic nedemon... tuju. Jenom... On...
Fuj.
Jasně, to není...
Doufám, že na Ethanově příjezdovce nenecháváš takový svinčík.
Ne. Neměl jsem čas...
Připravím ti citronový olej a ocet, abys tu mohl uklidit.
Tak to moc děkuju.
Nemáš zač.
Bože.
- Ahoj. - Ahoj.
- Já myslela, že se sejdeme v kanceláři. - Ano, to jsme měly, ale zdržela jsem se.
Tak tohle je ten dům. Můj otec ho postavil jako srub.
Má své zvláštnosti.
Ale výhled je pěkný.
Nepřeháněla jste.
Ano, není to krása?
- Ty detaily jsou neuvěřitelné. - Děkuju.
Říkala jste, že je tu druhá ložnice?
Ano, je na konci chodby vpravo.
Je to nádherný dům.
Má duši. Určitě se prodá rychle.
Ano. Jessico, ocenila bych, kdybyste mohla být diskrétní.
- Ještě jsem nikomu o stěhování neřekla. - Jistě.
A vzhledem k tomu, že jsme na malém městě
a bude se o tom nevyhnutelně povídat,
by bylo dobré všechny pokoje důkladně vyklidit
a vyhnout se tak připomínkám
tragédií.
Promiňte, že volám pozdě, snažil jsem se sehnat toho Simona.
Konečně se mi ozval chlápek z Klubu 9:30,
prej pro nás možná bude mít místo na podzim.
Myslím, že... Co je?
Jo, no, chtěli jsme si zavolat přes Zoom,
protože by si podle nás Můří nudle měla dát pauzu.
Jako trvalou pauzu.
Co to povídáš?
Hele, ty tady ani nejsi,
my čekáme dítě, takže...
Jo, ale... brzo se vrátím a dítě může jezdit s náma.
Tý jo, rozhodně nechci, aby s náma dítě jezdilo.
Lidi, o čem to mluvíte? Tohle je naše kapela.
Naše kapela, náš život.
No tak.
Je to sranda, ale náš život to není.
Byl jsi na půlce našich zkoušek.
- Ne. - U nás v obýváku.
Vy mě asi nechápete.
Co nevidět dostanu pořádnej balík.
- Came. - Jako na album.
- Jako na vydání alba. - Came, máme tě rádi.
Hodně naslibuješ a nikdy to nedotáhneš.
A pak se ke mně naklonila a mile povídá:
„Vzhledem k tomu, jak si o tom budou lidi povídat...“
Vím, jaké řeči lidi vedou.
Samé drby a pomluvy. Vždyť to...
Pořád se na mě dívají, jako bych... jako... to je...
Kolik... Kde je Cameron?
Proboha.
Cítí dávnou bolest, ale ta rána se nikdy nezhojila.
Já ji chápu.
I já žiju na očích odpudivým sousedům.
Neustálá připomínka mého nejhoršího zranění.
Nechci o tom mluvit.
- Camerone! - Mám skoro hotovo.
Máš hodinu zpoždění.
Slíbil jsem Ethanovi, že mu opravím dveře, tak to dělám.
Tvůj důvod mě nezajímá. Máš nějakou práci, zodpovědnost.
O co ti jde? Dělám něco milýho pro tvýho kámoše.
- A měl jsem den na hovno. - Nepotřebuju slyšet důvody.
A já nepotřebuju tvoji pomoc. Vím, jak vytírat podlahu, sakra, jasný?
Fajn.
Fajn. Je to tvůj život, tvoje práce. Co je mi po tom?
Co se stalo?
Přišla na mě ječet, že jsem se opozdil.
Sakra, Camerone, to já tě na tu práci doporučil.
Já za to nemůžu, je šílená.
Pořád mi vykládá, jak něco dělat správně.
- Jako... - Nic víc nemá.
Aha, promiň. Netušil jsem, že jste spolu.
Nejsme.
Jenom si toho hodně prožila.
Onemocněl a zemřel jí manžel, přišla o syna.
A lidi o tom povídali hrozný věci.
Tova měla syna?
Tohle ti musí říct sama.
Ale povím ti tohle.
Je to úžasná ženská.
A byla úžasná máma.
CAMERON – CITRONOVÝ OLEJ CAMERON – OCET
Uklízečka se té noci už nevrátila.
Ani té následující.
Jistě si umíte představit, že mi chyběla.
Co?
Kroužit, jasně.
Je to lepší? Takhle ti to vyhovuje?
Ujde to.
Ale pak se něco stalo.
Mladíček začal vyprávět.
Ne sexy na malý město.
Je objektivně sexy.
Možná až moc.
To nejspíš ano.
A jakmile začal, už nepřestal.
Mluvil o své touze po družce.
Potřebuješ něco?
A o matce, která ho porodila, ale nevychovala.
Byla ještě větší troska než já.
A já to věděl.
I jako dítě jsem chápal, že má problémy.
O dětství stráveném putováním od tety
ke kamarádovi až do úplně cizí nory.
A o tom, jak se nedávno dozvěděl o smrti své matky.
V doupěti na kolech, kde byla zalezlá celá dlouhá léta.
Řekli mi, že jsem tu dodávku „zdědil“.
Jako by to byl nějakej... dárek.
Když je to jenom odporná, zatuchlá díra.
Tady našel nashromážděné poklady.
Artefakty po svých rodičích.
A prsten patřící jeho otci.
Což odhalilo jen tajemný akronym... EELS.
Ano, Simon Brinks.
Opravdu s ním potřebuju mluvit.
A prokluzoval mu mezi prsty jako voda.
Haló?
Ano!
Jo! Promiň.
Uznávám, že jeho žvanění bylo poučné.
Ale také vyčerpávající.
A bál jsem se, že jsem propásl svou šanci, abych pomohl uklízečce.
- Nevzal jsem mu pivo. Přestaň otravovat. - Lžeš!
- Eriku, neodcházej ode mě. - Nech mě bejt!
Eriku, můžeme si promluvit o včerejšku?
Ne, mami, nechoď sem.
Bylo třeba jednat.
Nenechal jsem otevřený žádný dveře,
ale, no... nemůžu ho najít.
Dobře, hned jsem tam.
Když jsem přišel, byl tady,
pak jsem ho viděl, když jsem vysával.
A pak jsem mu přišel popřát dobrou noc a on nikde nebyl.
- Dobrou noc? - Jo.
Tak dobře.
To ne.
Tamhle je.
Jenom tě tak škádlí.
- My chobotnice jsme mistři převleků. - Jo.
To je sranda. Fakt hezkej vtípek.
Přizpůsobíme se každému prostředí, abychom oklamali a ovlivnili své sousedy.
Dnes stačila jednoduchá kamufláž,
abych přilákal uklízečku zpět k mladíčkovi.
Taky tě ráda vidím, příteli.
Ty vole!
Jen tě popichuje.
Do toho. Neublíží ti.
Bože.
A je to tady zase.
Ten povědomý pocit.
Promiň, že jsem se choval jako kretén.
Měla jsi pravdu.
Našel jsi toho muže, kterého hledáš?
Ne.
Simon Brinks nechce, aby ho někdo našel.
- Simon Brinks, ten developer? - Jo.
To mě mrzí. Obchody s nemovitostmi jsou dost komplikované.
Ne, nejde o obchod. Je můj táta.
Teda technicky vzato. Jako biologicky nebo tak.
Opustil mámu, když byla těhotná.
Ještě před pár měsíci jsem netušil, kdo je, a pak jsem zjistil, že je boháč.
A tak jsem si přijel pro výživný, který mi za 18 let dluží.
Ale nemůžu ho najít.
No, rozhodně přišel o možnost poznat velmi... temperamentního člověka.
- Děkuju. - Nemáš zač.
Každé z mých osmi chapadel je pokryto přísavkami,
které dokáží vnímat hmat, čich a chuť.
Signály, které vnímám jediným dotykem, jsou mimo omezené lidské chápání.
Ano, jediné mé chapadlo nejspíš pojme víc inteligence
než celá lidská lebka.
Přestože každým dnem můj zrak slábne, mé přísavky vycítily toto.
Uklízečka a mladíček mají podobné trápení.
Pomoct jednomu může uzdravit druhého.
Božínku.
Jak jsi to dokázal?
Ethan mi pomohl. Vytáhli jsme sklo a vyčistili ho acetonem.
To je od něj hezké.
Věděl, že ti to udělá radost.
Něco mě napadlo.
Když jsi hledal Simona Brinkse, podíval ses do telefonního seznamu?
Telefonního seznamu?
- Tady bydlíš? - Jo.
Tak jo, donesu ty knížky.
Dobře.
Proč proboha děláš v akváriu?
Mám ráda něco na práci.
Bože, to dřevo je nádhera.
Ale ty prkna jsou trochu uvolněný.
Moje soukromé smrticí pasti. Poplety mi to říkají pořád.
- Kdože? - Bože, tady je.
Tady je. „S. Brinks.“
Jo, hele.
- Ty vole. - Takže...
Jo, tady je to.
- Tak volej. - No jo.
To dává smysl.
Odpojený.
Nemůžeš se tak snadno vzdát. Hele, tady je adresa.
V Elsbethu, to je 80 kilometrů odsud.
No, moje dodávka 80 kiláků rozhodně neujede.
Já mám auto.
Nabídla bych ti odvoz, ale nejezdím na dálnici.
Já můžu řídit.
Co to je?
To je moje kapela.
- Ty máš kapelu? - Jo, Můří nudle.
Můří nudle?
Jo, to... Nebyl to můj nápad.
No, je to... rytmické.
Tak co se líbí tobě?
Kenny G a Michael Bublé? Máš tu nějaký cédéčka?
- Co tu máš? To snad ne, kazety? - Ne.
- Fakt oldschool. - Nejsou moje.
Mudhoney? Jak to, že máš tak dobrej hudební vkus?
- Nechci je poslouchat. - Panebože.
Radiohead? To jsem neslyšel už 20 let.
- Ne. Nechci to poslouchat. - Jenom jednu písničku.
- Tak jo. - Bože, to ne.
Tovo, tohle je „I Can't“.
Je to asi nejvíc podceňovaná písnička na Pablo Honey.
Ne, je to jenom kravál.
Zní to líp, když si vytáhneš prsty z uší.
Poslechnem si celou písničku. Pravidla roadtripu.
Sakra.
- Co? To ne. - Počkej. Ne, co to děláš?
Ne. Žádné psaní za jízdy.
- Pravidla roadtripu. - Fajn.
Podíváme se.
Někdo jménem Avery říká, že sklolaminát...
Proč je to písmo tak malé?
Nemůžeš si jen tak číst zprávy jinejch lidí.
Avery z obchodu s paddleboardy?
Jo.
Chodíte spolu?
Ne, jenom... si píšeme.
Teda sotva. No... Nehrotím to.
Ať to znamená cokoli. Jak mám odpovědět?
Vůbec nijak.
Napíšu jí zítra. Polož ten telefon.
Jestli máš sebemenší naději, že budeš chodit s někým, jako je Avery,
musíš ji brát vážně.
Beru ji vážně. Říká se tomu flirtování. Flirtuju.
Flirtování? Cože? Flirtování nic není. Jenom slova a oči a...
Všechno, na čem záleží, vyžaduje čas a úsilí.
Tak fajn.
- Co to je? - Co?
- Co je to? - Ale co?
- Voláš jí. - Nevolám.
- Tovo, polož ten telefon. - Nevolám.
- Ano, voláš. Zavěs. - Ne ne.
Tovo!
- Haló? - Ne.
Ahoj, Avery.
- Volám já tobě, nebo ty mně? - Zavěs.
Ale ne. Ne, tady je Tova Sullivanová.
- Bože. - Jsem v autě s Cameronem.
On řídí, tak ti teď nemůže napsat.
Promiň.
Rád by tě pozval na opravdové rande.
Třeba spolu můžete jít na paddleboard.
Co to provádíš?
Musím ti říct, že je s ním opravdu zábava, ale...
To jsou všichni, že ano? Jo.
Co třeba v neděli?
Říká, že neděle je perfektní.
Jo, myslím, že...
- Jo. - Myslím, že to je ono.
Fajn, takže půjdu a...
- Půjdu zazvonit. - Ano.
Jo.
Tohle je blbost, že jo?
Vlastně to je stalkování, ne?
Camerone, nech toho. Zasloužíš si jeho čas.
- Jo, dobře. - Zhluboka se nadechni. Vydechni.
- Tak jo. - Tak jo.
- A buď zdvořilý. - No jo. Dobře.
Narovnej se.
Zdravím, hledám Simona Brinkse.
Simona? Co ten by tu ksakru pohledával?
Našel jsem adresu v seznamu.
Co seš zač? Nějaká bukvice?
Nech mě bejt, nebo zavolám policajty.
- Vypadni! - Pardon.
- Ne, to nebylo dobrý. - Co se stalo?
- Byl naštvanej. - Proč?
Nevím, ale nechci to zjišťovat.
Nejeli jsme takovou dálku, aby nás urážel.
- To ne. - Ne, Tovo, co to děláš?
- Ne. - To rozhodně ne.
Tovo, dost.
Tovo, myslím to vážně. Nech toho.
- Bože. - Styďte se.
- Moc se omlouvám. - Kdo sakra jste?
Jsem Tova Sullivanová a tenhle mladý muž ujel tisíce kilometrů.
Jestli nevypadne z mýho pozemku,
odkopu ho zpátky tam, odkud přitáhl.
Poslouchejte mě, pane.
Rozhodl se, že vám dá druhou šanci...
Tovo, to není Simon.
Tak a dost. Ještě jednou řeknete to jméno...
- A budete litovat! - Pojď.
- Koukejte vypadnout. - Už jdeme.
- Odcházíme. - No tak, ty buzno!
- Běž! Honem do auta! - Jdeme!
- Dělám, co můžu. Jsem tu. - Nevracejte se!
To byla zbraň?
- Jo, to byla zbraň. - Panebože.
- Bezpečnostní pásy. Ne! Počkej! - Ne, nemáme čas!
No, řeknu ti, že ten člověk rozhodně nemůže být tvůj příbuzný.
To tedy ne.
Sjeď tímhle výjezdem. Tady sjeď.
Odkud to tu znáš?
Vždycky jsem měla ráda klidné pláže.
Když Erik... Erik je můj syn. Když byl malý, miloval hvězdice.
Můj manžel Will je s ním sbíral klidně celý den.
Hrabal se v písku a vytahoval kameny.
To zní, že byl dobrej táta.
Ano.
Byl skvělý táta.
Mrzí mě, žes nenašel Simona.
To nic, je to... pro tohle léto dost typický.
Porouchalo se auto, rozpadla se kapela, umřela máma.
Než odešla, vždycky mi říkala,
jak se táta těšil, že bude mít dítě.
Pořád to opakovala, vůbec nechápu proč. Říkal jsem si: „Wow.
Proč nám to musí dávat sežrat?“
Ale asi... Nevím. Asi tomu sama potřebovala věřit, nebo...
A pak, když jsem zjistil jeho jméno a našel jeho prsten, bylo to...
jako bych tomu potřeboval věřit i já.
Jenom jsem si něco namlouval.
No...
Někdy si potřebujeme něco namlouvat.
Upřímně ani nevím, co sakra dělám.
Jestli mám zůstat nebo kam mám jít
nebo... proč tu vůbec jsem.
Jo, to moc dobře znám.
Den 1 423 v zajetí.
Božínku, co to je?
Co?
- No to snad ne. Au. Teda... - Jejda. To byla nehoda.
Nejsem o nic blíž domovu.
Ale vidím, že díky mé chytrosti směřují lidé k symbióze.
Máme práci.
- Camerone? - Jo?
- Tady jsi. Ahoj. - Ahoj.
To bylo hezké. Terry se ti snažil dovolat.
Zapomněl jsi klíč, tak ti ho nesu.
- Tumáš. - Díky.
To bylo hezké. Už musím jít. Tak ahoj.
Tak jo. Dělej.
- Tovo! - Jo?
- Nedáš si pivo? - Ne, díky.
Ale chci ti poděkovat, Ethane, žes navrhl Camerona jako moji náhradu.
No... Funguje to skvěle, takže díky.
Nemusíš mi děkovat.
Ale...
Rád bych tě pozval na čaj.
- Červenání. - Dobře.
- Jedna z četných lidských vad. - Fajn.
Změna zbarvení jim neposkytuje žádnou ochranu.
Na rozdíl od chobotnic přitahuje pozornost,
když nejvíc touží být neviditelní.
- Tovo, jsi tam? - Tovo?
Ahojky!
- Tovo! - Bereš si na sebe tohle?
Co tady děláte?
Přišly jsme tě připravit na rande.
- To ne. - Přinesla jsem sušenky.
Kdo vám to řekl?
- Ukaž se mi. - Co je?
Vážně tyhle náušnice?
- Ano, líbí se mi. - Nech toho.
Dobře, tak si vezmi můj náhrdelník.
- Já ho nechci. - Přinesla jsem ti sako.
- Nechci tvoje sako. - Tak aspoň rtěnku.
Holky, tohle je hloupost. Nejde o rande.
Jdu jenom na čaj, s Ethanem.
Jdeš na drink s chlapem, který je do tebe už rok zakoukaný.
Není zakoukaný.
Tovo, je do tebe blázen. A plným právem.
Jsi skvělá partie.
Bože. Ty ses úplně...
- Je to rande? - Jestli si zastřihne vousy.
Ne, záleží, co si oblékne.
Na rande by si vzal košili. Jestli jde o čaj, oblékne se ležérně.
A teď to nejdůležitější. Máš ochranu?
- Barb! - Barb, prober se.
Je tady. Musíme se schovat.
- Kam? - Za gauč!
- Jděte, kudy jste přišly. - Ne, jdeme sem.
Pst. Buďte aspoň projednou zticha.
- Ahoj, Ethane. - Tovo, moc ti to sluší.
Děkuju.
Jdu trochu pozdě, musel jsem si zastřihnout vousy.
- Můžeme? - Sluší ti to. Jasně.
Takže až budeš připravenej, postav se.
Jo.
Jasně.
Ne, rozhodně se líp cejtím tady dole, jo.
Z tý lekce si odneseš víc, když si stoupneš.
No jo.
- Fajn. - Drž kolena mírně pokrčená.
To zvládneš.
- Dobře. - Jezdíš každej den?
Někdy dvakrát. Je to uklidňující.
Jasně, je to fakt relax.
- Chtěl jsi lekci. - To vymyslela Tova.
Já jsem byl... Mně naprosto stačilo o paddleboardech mluvit.
Asi jsem na tenhle sport moc vysokej.
To nejde.
No, já... Jo, myslím, že jsem výjimka.
Maj ty neopreny vypnout přívod krve do mozku?
Máš se cítit, jako bys měl omdlet.
Pak ho máš správně.
- Jasně, tak to mám. - Víš co?
Možná zkus být potichu. Pomůže ti to soustředit se.
Tak fajn.
Když jsem odešel z doků,
rok nebo dva jsem jezdil za Dead.
- Za kým? - No Grateful Dead.
- Aha. - Jo.
Byla to úžasná komunita.
Jako rodina.
Začal jsem fušovat do umění, nějakou dobu jsem jezdil po trzích.
Pak mi došlo, že mě baví jednat s lidma.
Takže když prodávali obchod, neváhal jsem.
To mě drží nad vodou.
Nechceš být někdy sám?
Ne.
Ne, dělá mi radost vidět lidi každej den, sledovat, jak se v životě posouvaj.
Tak to jsi můj opak. Já...
Akvárium je pro mě útočiště, abych se dostala pryč od lidí.
Ale nejsi tam sama.
Společnost ti tam dělá spousta potvůrek, ne?
Ano, to je pravda.
To ano.
Vždycky jsi chtěla prodávat paddleboardy?
Ne, měla jsem jiný plány, ale pak přišel život a...
Moje dvacítky byly dost chaos, takže jsem se naučila měnit směr.
Ale jsem ráda, kde jsem.
Taky zrovna tak trochu měním směr.
- Jo. - Jak to jde?
Skvěle. Jsem muzikant a právě se mi rozpadla kapela.
- Bydlím v dodávce a... - Tak to jsi na dobrý cestě.
- Přesně tak, jo. - Jo.
- Muzikant. Na co hraješ? - Na kytaru.
Pěkný. Jak dlouho?
Kam až moje paměť sahá.
Máma odešla, když jsem byl malej, a zbyla mi po ní jenom její kytara.
Nemohl jsem... si s ní přestat hrát.
Je super, že ses to sám naučil.
Jakou hudbu hraješ?
Takový ty smutný, akustický písničky o lásce a zlomeným srdíčku?
- Proč? To se ti líbí? - Jo.
Smutný kluci jako...?
Co je na tom špatnýho, když tě zasáhnou?
Kluci ti asi často říkali „Přitáhni si mě.“
- „Chci...“ - To je mi povědomý.
- Je to povědomý? Jako... - Jo.
- „Zazpívám ti písničku, co jsem napsal.“ - Přesně.
Říkaj: „Rozpustím si vlasy a přestanu na chvilku brečet...“
Co to...?
Ne. No ty kráso.
- Ještě víno? - Ne.
- To ne. - Dobře.
Ten koncert.
Jel jsem až na druhej konec země, když hráli v Milwaukee.
Jo, když hráli tu písničku, lidi se mohli zbláznit.
Všichni byli na nohách.
Neskutečnej večer!
No páni.
- Co říkáš? - Ne, Ethane.
- Ale jo. No tak. - Ne. Já netančím.
Božíčku.
Ethane, tohle já vážně... Ne...
Ethane, moc mě to mrzí.
Hrozně se omlouvám.
Jsi v pořádku?
- Odvezeš mě domů? - Jo.
- Pořád je ti zima? - Jo.
Tak jo.
Děkuju.
Mami, můžeš mi pomoct s matikou?
Jo, jasně.
Jdi dozadu. Budu tam za chvilku, jo?
Co?
Takhle jsem si neplánovala ti říct, že mám dítě.
To není dítě. Má knírek.
- Díky! - Tak jo. Dozadu, zlato, díky.
Ne, to je v pohodě. Já už... Jdi mu pomoct s tou matikou.
- Ne, já... - Můžeš zůstat.
- To ne... - Nemusíš...
Ty jdi dělat matiku a já... mám...
Ne, Ca...
Jsem idiot.
Úplně jsem to zvoral. Jenom mě to...
- Ta úmornost lidských rituálů páření. - Kdybych měl...
I synchronizovaný tanec mořských koníků trvá jen osm hodin.
- Zabírám si příští schůzku. - Díky bohu.
Můžu jít sledovat, jak rostou řasy.
Vylila jsem na něj víno. Pokazila jsem celý piknik.
Naštěstí jsem mu zašpinila jen staré triko.
- Jeho tričko Grateful Dead? - To nevím. Asi.
Nemohlo to být opravdu rande.
Neměl na sobě ani košili.
Ale ne. To je z jejich show v Memorial Stadium.
Je to jeho chlouba. Má ho zarámovaný na zdi.
Tričko?
Jo, je fakt vzácný. Myslím, že stojí tisíce dolarů.
- Cože? - Jo.
Panebože.
Je špatný, že se cítím trochu líp, že nejsem jedinej, kdo to zvoral?
Ano, to tedy je.
Podle toho, co jsi říkal,
si nemyslím, žes to pokazil.
- Nevím. - Tumáš.
Má dítě, ale chtěla s tebou trávit čas.
Takže se jí musíš líbit.
Myslím, že když se upřímně omluvíš, dá ti druhou šanci.
Jestli se ti opravdu líbí, musíš tomu věnovat čas a...
A úsilí. Tak ukážeš, že ti na tom záleží.
- Ano. - Mám tvý fráze vyrytý v hlavě.
- Dobře. - A jo. Fakt se mi líbí.
Nevím, mám kvůli ní chuť... chodit včas a...
To je tak romantické.
Není. Je to špatný. Já...
Už si dělám i pitomý plány.
Třeba dneska jsem se přihlásil na open mic večer.
Chtěl jsem ji pozvat do baru v centru a chtěl jsem jí zazpívat.
A já nikdy nezpívám.
- Je to... - Měl bys jít i tak.
Cože? A hrát před nikým?
No, ne před nikým.
Pořád mi chybíš, Carrie.
Pořád tě potřebuju, Carrie...
- Ne, tohle je blbost. Jdem pryč. - Ne.
- Jo. - Chci tě slyšet. Udělej to pro mě.
Hele, to ne, já ani nezpívám. Tak... nebo si dáme pivo.
Teď je čas na hudbu, ne na pivo.
Fajn.
Nech toho týpka z práce...
Ty vole, tak fajn.
Když opustíš toho týpka z práce...
Zatleskejte Timovi.
Tak jo, dneska tu máme nového umělce.
Camerona.
Jo, to je... Já jsem Cameron.
Tuhle jsem po dlouhý době slyšel jednu písničku od Radiohead.
Chtěl jsem ji zkusit s menším kraválem.
Zapomeň prosím na slova,
co ze mě právě vypadla.
Nebyl jsem to já,
to se jen pochybnost vyplížila.
Ticho!
Neustále mnou lomcuje
a nic na světě ji utišit nedokáže.
Držte huby!
Snažím se poslouchat hudbu!
I když mohl bych,
i když snažím se,
tak to nejde.
I když mohl bych,
i když snažím se,
tak to nejde.
Je tolik věcí, tolik věcí,
které nadechnout nedají mi.
Je tolik slov, tolik slov,
které neopustí mé rty.
Jestli to teď se mnou vzdáš,
zlomí mě to víc než kdy dřív.
...dřív.
I když mohl bych,
i když snažím se,
tak to nejde.
Jo!
- Camerone, to byla nádhera. - Jo, díky. Tak už můžem jít.
Ne! Teď budeme pít.
- Díky bohu. - Jo.
Pozor na ty smrticí pasti. Musím ti je opravit.
- Dobře. Páni. Počkej. - Tak jo, ale musíš jít se mnou.
Vždyť jdu.
Proč jich tu máš tak 18?
Vymkla jsem si kotník a ony se mnou jednají jako s invalidou.
- Poplety. - Kdože?
Moje přítelkyně.
Pleteme spolu. Poplety.
Jo. Will nikdy nechápal, proč se s nimi kamarádím.
Když byly děti malé, bylo to fajn.
Teď si připadám mimo.
No, jsou kurva dobrý kuchařky.
Erik miloval zapékaná jídla. Cokoli zapečeného. „Sem s tím.“
Na jeho 13. narozeniny jsem mu dovolila pozvat pár kamarádů
a udělala jsem jeho oblíbeného létajícího Jakuba.
Je to švédský nákyp.
Je v tom kari, kuře, arašídy a banány.
No fuj.
To přesně říkali jeho kamarádi. „Fuj, to je hnus.“
A tak to říkal i Erik. „Fuj, to je hnus.“
Ale vstala jsem v noci a přistihla jsem ho, jak ho jí,
studený, přímo z lednice.
Jen se na mě díval.
A pak jsme se rozesmáli.
Byl v šoku.
Nikdy jsme se nehádali. Ne.
Opravdu.
Jenom jednou.
Choval se tak... jinak.
Tajnůstkářsky, v noci se plížil ven, kradl Willovi pivo.
Will si vždycky myslel, že to muselo být kvůli nějaké dívce.
Většinou to je kvůli holce.
Zeptala jsem se ho a Erik vybouchl,
rozbil jednoho z matčiných dalarnských koníků a já...
Křičela jsem na něho.
Vážně hodně jsem na něj křičela.
Vyběhl ven. Práskl za sebou dveřmi.
Další den nevyšel z pokoje. Nechtěl se mnou o tom mluvit.
Ten večer šel na plachetnici, to dělával pořád.
Už se nevrátil.
Já jsem...
Já... Seděla jsem na molu a čekala.
Jen jsem čekala.
Loď našli až za tři dny.
Kotevní lano bylo přeříznuté,
přesně jak ho to Will učil, kdyby se někdy zachytil na kamenech.
Byla to hrozná noc. Hrozně foukalo.
Byla to nehoda, určitě...
Určitě to byla nehoda.
Byla to nehoda.
Ale jeden...
Jeden policista se mě ptal, jestli...
jestli si možná...
jestli si neuvázal lano
kolem kotníku
a neskočil.
A pak začaly... drby a pomluvy a...
Přestala jsem to poslouchat.
Ale už jsem ho nikdy neviděla.
Nedozvěděla jsem se, jestli...
jestli...
zemřel na mě naštvaný.
Ne, kluci jsou... v tom věku jsou fakt idioti.
Určitě to vůbec neřešil.
Musím si jít lehnout.
Dobře.
Tady máš brýle.
Jé, děkuju.
Najdi si polštář a vyspi se na gauči. Nikam nejezdi.
O mě se neboj, nějak si poradím.
- Dobře. - Opatrně na schodech.
- Camerone, vstávej. - Co je?
Vstávej, zaspali jsme. Je skoro poledne. Musím na oběd s Mary Ann.
Bože, nevím, jestli mám kocovinu z piva nebo z toho jídla.
- Už mám květiny... - Musím se obléknout.
Zdravíčko.
A teď jsme přímo pod ventilací.
Mami, už se nebudeme znova stěhovat.
Smířila bych se s kulatým stolem, zlato,
ale měl tu být větší klid, jenže teď je tu hluk, a k tomu průvan.
- Jasně. - Už jsme tu.
- Děkuju. - Nádhera.
- Ahoj. - Ahoj, Tovo.
- Ahoj, Andie. - Vypadáš hrozně.
Asi je unavená.
Strávila noc s tím mafiánským bezdomovcem.
- Božínku. - To je dobře.
Nechte toho. Není bezdomovec ani žádný mafián.
Ne, on... Jen jsem sledovala, jak hraje.
Hraje co?
Hudbu. Krásnou hudbu.
A pak mě odvezl domů a přespal na gauči.
Přišlo mi, že cítím alkohol.
Andie?
Adame, co ty tady děláš?
Ahoj. Tohle je moje žena Eliza.
- Ahoj. - Ahoj.
Příští měsíc se sem stěhujeme.
- Aha. - Žiješ tu?
Ne, přijela jsem z Portlandu za mámou.
- Pamatuješ na mámu? - Zdravím.
A její kamarádky, Janice, Barb a Tova.
- Ahoj. - Zdravím.
- Tova. Tova Sullivanová? - Ano.
Adam nepřeháněl, tohle je malé město.
- Právě jsme viděli váš dům. - Cože?
To je ten nádherný v zátoce, ne?
Ano.
Je výjimečný. Určitě dostanete spoustu nabídek.
Tovo, o čem to proboha mluví?
Ty prodáváš svůj dům?
Neměla jsem to říkat?
Ne, to nic. Nic se neděje. Opravdu moc mě těšilo.
Tak co tu máme?
Tak jo, fajn. Prodávám dům.
- Cože? - A nic nám neřekneš?
Ellen Brownová zrovna vzala pokoj vedle mě.
- Já už něco mám. - Kde?
Charter Village v Bellinghamu.
To je daleko.
- Ten domov pro seniory? To je... - Pro golfisty. Profesionály v důchodu.
Mám ráda golf. Chci se ho naučit hrát.
Ne, budeš bydlet se mnou, dokud nezemře někdo další v budově.
Ale ne. Tvoje budova se mi nelíbí.
Tovo, to je nesmysl. Nepřestěhuješ se do Charter Village.
No a co mám dělat? Nastěhovat se k dětem?
Tak jo, bando, oslavujeme. Kdo potřebuje drink?
- Paní Sullivanová. - Ano.
Moc se omlouvám, netušili jsme, že je to tajemství.
Neudělali jste to schválně.
Jste Erikova máma, že jo?
Ano.
Jo, ve čtvrťáku jsme se docela bavili. Byl to...
Byl to fakt milej kluk.
A nikdy jsem nevěřil tomu, co lidi říkali.
On by to... Neudělal by to.
Měli jsme se ten víkend vidět.
Na naší chatě.
Měl propašovat pár piv
a přivést tu holku, do který byl blázen.
Počkat, on neměl dívku.
No, nevím, co přesně byla.
Nadělal kolem toho dost tajností.
Ale... jak se jmenovala?
Myslím, že Daphne. Ne. Nebo Cassie.
Teď nevím. Daphne, nebo Cassie. Tak nějak.
- Adame? - To je moje žena. Jste...
- Ano, jsem v pořádku. - Dobře.
Tak jo.
Takže šlo o dívku.
Šlo o nějakou dívku.
Panebože.
Bože.
Měl nějakou dívku.
Vím, jaké to je pátrat.
Hledat pod útesy a kameny.
Ale lidská posedlost předměty sahá hlouběji.
Díky nim si vzpomínají.
Celé týdny jsem hledal předmět, který pomůže uklízečce
a mladíčkovi pochopit to, co je mně naprosto jasné.
Ale tyto mise si na mě vybírají daň.
Má srdce se zpomalují.
A bojím se, že s koncem mého příběhu
se přibližuje i ten jejich.
A ve všech zúčastněných to zanechá prázdné místo.
Ne.
Tovo?
Nejsou ani otevřené.
Daphne, Cassie...
Ne...
To ne. Bože.
- Ahoj, Andie. - Tovo.
Objednala sis vaši ročenku?
- Naši...? - Tovo? Co se proboha děje?
Máš Andiinu ročenku ze čtvrtého ročníku?
Tovo, jsi doma?
Protože jsem si ji neobjednala. Nechtěla jsem ji.
Možná tady.
Dobře.
Panebože, tady je.
Tak schválně.
Daphne...
Daphne... Cassmoreová.
Tady je. Fajn. Pět, sedm, stránka... šest.
Tady je.
Vzpomínám si na ni.
Přišla v posledním ročníku. Bylo mi jí líto.
Byla pořád s tímhle klukem, Simonem.
Ne s Erikem?
To si nevybavuju, ne.
Možná se Adam spletl, už je to dávno.
Možná.
A co to vlastně dokazuje, Tovo?
I kdyby měl nějakou dívku?
Já nevím.
Že byl šťastný. Nevím.
Ale on byl šťastný. Ty přece víš, že ano.
Moc se omlouvám.
Vím, že toho teď máš hodně.
Nechci obtěžovat. Moc mě to mrzí.
Necháš už toho?
Ty přece neobtěžuješ.
Tovo, jsi moje kamarádka.
A tohle jedna pro druhou děláme.
Víš, že jsem si ještě nezvykla na to,
že v té velké posteli spím sama?
Ležím na svojí straně
a každé ráno se probudím překvapená, že jsem sama.
A teď musím opustit své nejlepší přítelkyně
a přestěhovat se do města, kde neznám nikoho kromě svých vnoučat.
Mám strach.
Bojím se, Tovo. A hrozně bych s tebou o tom chtěla mluvit,
ale ty se tak moc snažíš, abys nikoho neobtěžovala,
že jsi zapomněla být kamarádka.
Proč se vůbec obtěžovat?
Proč se obtěžovat, když úplně zanevřeš na život?
Haló?
Tovo?
Co to provádíš?
Promiň, snad jsem tě nevyděsil. Opravuju ty smrticí pasti.
Nepotřebuju nic opravit. Jdi tamodsud pryč.
No, nebereš telefon, neotvíráš dveře...
To neznamená, že můžeš jen tak vejít. Jdi tamodsud pryč.
Omlouvám se. Chtěl jsem jenom pomoct.
Nepotřebuju pomoc ani nic opravovat!
Nic nepotřebuju, protože se stěhuju!
Cože? Proč? Kdy?
Jakmile prodám dům. A teď už tamodsud odejdi!
Tak jo.
- Já... - Vypadni!
- Fajn. Proboha.
- Jak to šlo? - Nechci o tom mluvit.
Paní Sullivanová, skvělá zpráva. Dostali jsme nabídku na dům.
Stačí jen přijít a podepsat nějaké papíry. Brzy se ozvu.
Ach, Camerone.
Zdá se, že to je charakteristickým znakem lidského druhu.
Katastrofální komunikační schopnosti.
Proč lidé nevyužijí některé z milionů svých slov,
aby si řekli, po čem touží?
SKRYTÉ ČÍSLO
- Haló? - Zdravím, tady kancelář Simona Brinkse.
- To je Cameron? - Ano, to jsem já.
Tovo!
- Co ten kotník? - Jako nový.
Vidíš? Není nad trochu odpočinku.
Jsem moc ráda, že to s Cameronem vyšlo.
Jo, nakonec je na něj spoleh.
- Ano. - Jo.
Vlastně jsem se přišla rozloučit.
Stěhuju se přes záliv do Charter Village.
Jestli to nevadí, ráda bych tu naposledy uklidila.
- Budeš nám chybět, Tovo. - Jo.
Ale než začneš, pojď se seznámit s novou nájemnicí.
Jo, ujala se jí jedna skupina na Aljašce,
když si v krabí pasti poranila chapadlo.
Trochu předčasně, ale nešlo odmítnout.
Jak to myslíš, předčasně?
Marcellus na tom dnes nebyl moc dobře.
Marcellusi?
Den 1 431.
Možná můj poslední.
Promiň, že jsem tu nebyla.
Tolik jsem se zabrala do hledání jedné dívky, Daphne Cassmoreové,
že jsem obrátila Erikův pokoj naruby.
Mrzí mě to.
Byla jsem hrozná přítelkyně.
Strašně mě to mrzí.
Omlouvám se.
To já se omlouvám.
Zklamal jsem tě.
Camerone?
Podívejme.
Sedneme si ke stolu, nebo...?
Jasně.
Byli jsme nerozluční.
Jo, já vím, to je vidět.
Tak co se sakra stalo?
Ani nevím, Camerone.
Když odjela, moc často mi nepsala. Leda novinky o tobě.
Byla na tebe moc hrdá.
A tobě nevadilo, že...
pro svý vlastní dítě ani nehneš brvou?
Camerone, tys myslel...
To mě moc mrzí.
Já nejsem tvůj táta.
Byla moje nejlepší kamarádka, ale já nejsem na ženy.
Můj táta by mě zabil, kdyby to zjistil, takže...
Kryla mě, aby mi... dal pokoj.
- Já netušil, že si tohle myslíš. - Takže tohle...
Tohle není tvoje?
Moje iniciály jsou SOB.
Na prsten jsem si to vyrýt nenechal.
Já myslel, že to byl třeba školní maskot, úhoř anglicky.
Úhoř? Ne, náš školní maskot byl pirát. Úhoře nemá nikdo rád.
Tak kdo je sakra můj táta?
- Určitě to řekla nejlepšímu kámošovi. - Neřekla to nikomu.
Nevím, co říct, Camerone. Byla mladá, vyděšená.
Její otec byl horší než můj.
A určitě měla strach, že to zjistí.
- Camerone, ahoj. Kde jsi byl? - Proč tě to zajímá?
Omlouvám se, neměla jsem tě tak vyhodit. Vybíjela jsem si na tobě něco jiného.
Máš kliku, co nevidět se mě zbavíš.
- Jak to myslíš? - Trčel jsem tady...
- ...úplně zbytečně. - Cože?
Byl jsem blázen!
Ten Simon Brinks ani není můj táta.
Je teplej nejlepší kámoš mojí mámy. Prsten není jeho.
Tak čí je to prsten?
Co já vím. Ať si ho nechaj vlkouši.
Ale ne, to nedělej, Camerone. Poslouchej mě.
Tak to není tvůj táta a to mě mrzí.
Ale kvůli tomu nemusíš odcházet. Máš dobrou práci.
Myslíš, že takhle chci strávit svůj život?
Čištěním akvárií a drhnutím žvýkaček z podlahy?
Camerone!
Neodcházej, prosím.
Máš tu toho spoustu. Lidi, kterým na tobě záleží.
Tak proto odcházíš ty?
A co Marcellus? Už nemá moc času. Potřebuje tě.
To není můj problém.
Camerone, tohle přece nejsi ty.
Ale jsem. Fakt že jo.
Camerone!
Ze všech nádrží si musel vybrat zrovna tuhle.
Jen málokterý tvor je zuřivější než vlkouš očkatý.
Mít ho za souseda je trest sám o sobě.
Ale moje nenávist je osobní.
Se vší svou moudrostí jsem měl vědět, že mám být opatrnější.
Jenže pokušení ve formě chutného kraba se jen těžko odolává.
Nebýt mého zranění,
dokázal bych se vyhnout té takzvané lidské „záchraně“.
Možná jsem starší a slabší, ale jsem i moudřejší.
Tentokrát jsem připraven.
Navíc nemám na výběr, musím se postavit svému nepříteli.
Ten prsten je důkaz, který potřebuju.
Co to...?
Marcellusi.
Dostanu tě zpátky do nádrže. Zůstaň tam.
Panebože.
Ty chudinko.
Marcellusi.
Tak jo, vydrž. Dostaneme tě tam.
Božínku.
Tak pojď. Dostaneme tě zpátky. Jdeme na to.
Co jsi dělal až tady?
Aha.
Tak jo.
Dobře, můj příteli.
CAMERON CITRONOVÝ OLEJ
Jsme venku, Marcellusi.
Poznáš, že jsme venku?
Už jsi skoro doma.
Já jsem tady doma, Marcellusi.
Nemůžu odsud odejít. Jsem tady doma.
Ale vím...
Vím, že tě musím pustit domů.
Oba víme, žes tady nechtěl skončit, ale...
jsem ráda, že tě Terry zachránil.
Protože ty jsi zachránil mě.
Tak běž.
Vrať se domů, Marcellusi.
Sbohem.
Sbohem, má přítelkyně.
Marcellusi?
Panebože.
Proboha.
Marcellusi.
To snad...
Marcellusi.
Panebože.
Bože.
Nejdřív klesám jako kotva.
Má chapadla jsou těžká jako kameny.
A pak sebou škubnu
a proberu se.
Neříkám to, abych vám dal falešnou naději.
Má smrt se blíží.
Ale zbývá ještě dost času.
Tovo?
Tovo.
Co to...? Co?
- Jsi celá mokrá. - Ty ses vrátil.
Jo.
Asi fakt je správnej a špatnej způsob, jak něco dělat.
Kde je Marcellus? Nikde ho nemůžu najít.
Pustila jsem ho domů.
Fakt?
No teda.
Tak to je dobře, ne?
Ale bude mi chybět.
Sedneš si tu na chvíli se mnou?
Chci ti ukázat něco, co nám tu Marcellus nechal.
Cože?
Můj prsten.
- Jak... - Navštívil vlkouše.
Můj syn se jmenoval Erik Ernst Lindgren Sullivan.
To je jeho prsten.
Dal ho tvé matce, Daphne Cassmoreové. Já myslím...
Myslím, že ji miloval.
Tovo...
Jsem tvůj...
A ty myslíš... Říkáš, že Marcellus přišel na to,
že jsi moje babička?
Já nevím.
Já...
Vážně nevím.
No...
To nic.
Plavu dolů.
Až do hlubin moře.
Všemi zbytky sil, které ještě mám.
Život je všude.
Tak úžasný, jak jsem si pamatoval.
A nakonec
to znovu cítím.
Vnímám tu chuť.
Každičkým kousíčkem svého těla.
Jsem doma.
V náruči téhož dna oceánu,
které kdysi objímalo milovaného syna,
ztraceného otce...
Celou tu dobu jsem hledal nesprávnou osobu.
Jo.
Tovo!
Ahoj.
- Mám teď dost práce, takže... - Jsem blb. Promiň. Já...
Tvůj život je o tolik větší než ten můj.
Zpanikařil jsem.
Vážně se mi líbíš.
A jestli mi to dovolíš, rád bych byl součástí tvýho života.
Tovo?
Jo?
Panebože.
Jeho krabička pokladů.
Všechny jeho drobnosti.
To je tvoje máma?
Jo.
Dal ti jméno.
Jasně, že Diane Jonesovou trápí koleno.
Neustále hraje tenis.
Už léta říkám, že se přetěžuje.
Je posedlá rekordem ve čtyřhře.
- Tovo, hele, dělá už druhou šálu. - Myslela jsem, že hlídáš gril.
- Hlídám ho odsud. - Je to dříč.
- Jasně. - Není to klíčová dírka, Avery.
Musíš ten hod dotáhnout. Pořádně dotáhnout.
- Přesně tak. - Jasně. Tohle není pro mě.
- Ještě jednou? - To nevím.
Tak jo, večeře!
Ty makarony se sýrem tě přímo volají.
Já vím, sním je všechny.
- Myslí to vážně. - Chceš?
Teď už můžu být v klidu, když vím, že i uklízečka je zase doma.
PRŮVODKYNĚ ZEPTEJTE SE MĚ NA COKOLI
Tady, hvězdičko.
A vím, že o mou náhradu bude dobře postaráno.
Nevidím ho. Kde je?
No, je to holka a jmenuje se Agnetha.
Uklízečka se o ni postará.
- Ahoj. - Ahoj.
Svěřil bych jí svůj život.
Stejně jako jsem jí svěřil svou smrt.
Tady ji máme.
Podívejte na ni.
Jo.
Lidé jsou většinou nudní a neohrabaní.
Ale občas se z vás vyklubou pozoruhodně bystrá stvoření.
Překlad titulků: Zuzana Stifterová