Sutra odlazimo odavde.
Preko puta je otok. Idemo onamo.
Ondje je Grčka.
Hoćemo li odsad ondje živjeti?
Putovat ćemo svijetom, Bambi.
Baš kao nekada.
Jako mi fali London.
I Indija, Goa.
To su bili dani!
Ići ćemo opet.
Sve će opet biti dobro.
Imamo li dovoljno novca?
Podići ćemo sve što imamo.
Zvala sam banku. Sutra će biti spremno.
Rezervirala sam i brod.
Nećemo se nikada vratiti?
Tko zna, Bambi. Možda.
Slatko mi se smiješiš, Majko,
ali osjećam da strahuješ
da će nešto poći po zlu.
OD KOGA BJEŽIMO?
Šefe, našli smo njihov taksi.
- Dovezao ih je na aerodrom. - Daj, frende. Nagazi. Hajde.
Da, na aerodromu smo.
Da. Pregledat ćemo snimke.
Utvrdit ćemo na koji su let otišle.
Da, šefe.
- Dobro došli. - Hvala.
Za mnom. Sve je spremno.
Sinko, otvori nam. Hajde.
Ovo mjesto sada postaje uspomena.
Osjećam se kao da sam već na otoku.
Ovo je cvijeće samo uspomena.
Slatka uspomena na naše planiranje bijega.
Da imamo vrpcu,
naučila bih te praviti cvjetni vjenčić.
Kako ga napraviš?
Moja me baka naučila.
Imala si baku?
Naravno.
Voljela sam je.
Svako dijete ima baku, Bambi.
Ja nemam.
Nisam je ni imala.
Ni tatu ni djeda.
Nikoga osim tebe.
Gle. Ovo mi je dala.
Netom prije smrti.
Bila bih se preselila njoj da je poživjela.
Život bi mi bio sretniji.
Evo. Stavi ga.
- Molim? - Stavi ga.
Sad je tvoj.
Zbilja?
Dijelim svoju baku s tobom, Bambi.
Sad i ja imam baku.
Pardon. Imate li možda bijelu vrpcu?
Oprostite. Tražim bijelu vrpcu, ali...
Trebate li nešto?
Mogu vam ja pomoći.
Trebam bijelu vrpcu.
Bijelu vrpcu?
Mislim da je imamo.
Da. Evo.
Zašto je trebate?
Pravimo cvjetni vjenčić.
Je li?
Ovi su cvjetovi predivni.
- Hvala. - Nema na čemu.
Mislim da mala ima stockholmski sindrom.
Majka ju je vezala za sebe plašeći je.
Što se više boji, to se više veže za nju.
To sam isprva mislila.
Ali nije bilo tako.
U kćeri je stvar.
Sav taj strah i sve to bježanje postali su joj poput majčina mlijeka.
Raste hraneći se njima.
Pristaje na sve što joj mama kaže.
Naravno, da nema kćeri,
mama bi vjerojatno skočila s krova ili popila nekakve tablete.
Sve sam shvatila kad ste izvršili raciju
i kad sam saznala tko su one.
Ovako?
Napravila si ga baš kako me baka učila. Bravo.
Što sada?
Ovako.
Što misliš?
- Prekrasan je. - Evo. Stavi ga.
Baš je lijep.
-Želim ga ja napraviti. - Hajde.
Dobro.
Sad...
Trebamo dom, Bambi.
Uvijek govoriš: „Ne podnosim domove.
Jedna smo drugoj dom.”
Možda je već vrijeme.
Majci je dosta bježanja.
Bježanja za moje dobro.
Kad su mi te dali u bolnici,
bila si strašno ružna.
Lice ti je bilo tamnocrveno i smežurano.
Nisi ni vrat imala.
Bojala si se da ću ispasti ružna?
Onda me ne bi voljela?
Tada sam prvi put vidjela novorođenče.
Izbliza, hoću reći.
Skočila si mi na dojku. Tvoje me povjerenje šokiralo.
Kao da je moja dojka tvoja osobna slavina.
Nisam znala što da radim.
Bila si nešto na što nisam navikla, što nisam prije vidjela.
Sad znam što si htjela reći, Majko.
Nisi me htjela, zar ne?
Ne. Nisam, Bambi.
Mislila sam: „Što da radim s njom?
Misli da je moja dojka njezina.
Ubrzo će htjeti i moju dušu.
I uvijek ću morati bježati.
Da nje nema, možda ne bih morala.”
To si mislila, Mama?
To sam mislila, milena.
Onda su te odnijeli u sobu za bebe.
Stavili su ti plastičnu narukvicu.
S tvojim imenom.
Da se ne pomiješate.
Moglo te se pomiješati s drugima.
Nisam mogla procijeniti tko si, što si.
Jesi li htjela otići?
Jesam.
Te noći
htjela sam te ostaviti ondje i pobjeći.
Ionako me ne znaš, mislila sam.
Zaboravit ću te.
Neki će daleki rođak doći i uzeti te sebi.
Zbilja si me napustila?
Došli su u svojim crnim autima.
Rođaci.
Gledala sam kako im vozači pridržavaju vrata dok izlaze.
Gledala sam kako te promatraju kroz staklo.
Dok sam sve to zamišljala, tijelo mi se treslo.
Onda me nisi napustila?
Nisi pobjegla?
Nisam mogla otići.
Nisam mogla pobjeći.
Mislila sam: „Kako bih ostavila tu malenu?”
U tom trenutku
shvatila sam da mi pripadaš.
Da možemo zajedno pobjeći.
„Možemo zajedno pobjeći, ali ne mogu pobjeći od nje.
Ne mogu pobjeći
od ta ružna, tamnocrvena tri kilograma.
Pretvorit će se u nešto drugo.
Nešto što će me voljeti.
Voljet će me više nego itko ikada.
I ja nju.
Ona je moja kći.
Moja milena.”
Evo snimki koje ste tražili, inspektore.
Možeš li prikazati pistu i ukrcavanje?
Možete li zumirati?
Šefe.
Našli smo let. Znamo otprilike gdje su.
Naravno da jesmo. Obavijestili smo lokalnu postaju.
Dobro. Provjeravaju sve hotele.
U redu. Bit ćemo ondje za sat, najviše dva.
Dobro. Još nešto?
Dobro.
- Let je za jedan sat, inspektore. - Dobro. Idemo.
Hvala, ekipa.
Stavit ću ih ovamo.
A ove mi se sviđaju ovdje.
Soba izgleda lijepo.
Još jedna slatka uspomena za otok.
Zaboravila si ovo.
Namjerno sam ga izdvojila.
Darovat ću ga nekomu.
Da pogodim.
Šefici osiguranja.
Sviđa ti se.
- Izvoli. - Odmah se vraćam.
- Brzo se vrati. - Dobro.
- Zdravo. - Zdravo.
Ovo je za vas.
Prekrasan je.
Puno ti hvala.
Rado ću ga nositi
i svaki ću te se put sjetiti.
I ja ću vas pamtiti.
Nedostajat ćete mi.
O, mila!
Baš si draga!
Bez brige. Uvijek možete opet doći, zar ne?
Sumnjam da hoćemo.
Zauvijek odlazimo.
Kako misliš?
Hoću reći...
Odlazimo.
U inozemstvo?
Moram se vratiti.
U redu.
Nešto te muči?
O, mila!
Čuvajte se.
Doviđenja.
Da, stari. Ja sam policija. Jesi li sad sretan?
Pitao bih te o gošći ako možeš prestati govoriti.
Ne javljaju se. Izluđuju me.
- Tražimo mamu i kćer. -Čujete li me?
Poslala sam vam fotografije mailom.
Pregledajte popis gostiju...
- Hvala. - Jeste li sigurni?
Inspektore, našli smo ih!
Tiho! Tišina!
- Možemo razgovarati sa šeficom osiguranja? - Dat ću vam je.
- Tko je? - Policija. Mama i kći u sobi 103.
Izvolite, inspektore.
Gospođo, dobra večer.
Želimo provjeriti jesu li dvije gošće još ondje.
Sigurnosni problem.
Kolega mi pokazuje njihove fotografije.
Jesu li majka i kći trenutačno u vašem hotelu?
Da, ovdje su.
Dobro. U redu.
Mogu li kako pomoći?
Ne. Doći ćemo. Ostanite smireni.
- U redu, inspektore. - Laku noć.
Hajde. Idemo.
Idemo! Hajde, dečki! Idemo.
- U čemu je problem? -Žele doći provjeriti.
- Pitam se što nije u redu. - Saznat ćemo kada dođu.
Hajde, natrag na posao.
Hej, mali! Jesu li auti spremni?
Jesu, čekaju vas.
Što čekamo? Ulovimo Oštricu.
- Hajde! - Inspektore, što je ovo?
Kako to misliš?
To su samo mama i kći. Čemu to?
Samo? Pobila je pola zemlje.
A to se dogodilo zato što je podcjenjuju.
I ne idemo svi po njih. Vas dvojica ostajete.
Ja idem.
Mi ćemo riješiti ostalo.
Hajde. Idemo, momci. Hajde!
U aute. Ne gubite vrijeme. Hajde!
Jebeš ovo!
- Tko je? - Zovem s recepcije, gospođo.
Slušam.
Zvali su s policije
i provjerili vaše podatke.
Mislim da vas žele vidjeti.
Javljam vam za svaki slučaj.
- Hvala. - Molim.
Bambi. Milena, spavaš li?
Da, Majko?
Dolaze po nas.
Ja ću torbe, Mama.
Provjerit ću izlaz.
Kako izgleda?
Možemo ovuda izaći,
ali moramo biti brze.
Brzo ćemo biti spremne. Odmah.
Slušaj. Povedi nekoliko ljudi na stražnji izlaz.
- U redu. - Idemo.
Dečki, sa mnom straga.
- Dobra večer. - Soba?
- Soba 103. - Daj mi ključ.
Univerzalni ključ.
- Na pod! - Dolje!
Na pod!
Čisto!
Kako to misliš?
Inspektore!
- Gdje su, kvragu? - Inspektore.
- Ha? - Prozor.
Jebemti.
Ma zajebi ovo!
Okupi sve.
Raspršite se. Pretražit ćemo sve ulice. Jasno?
Kao da su isparile!
- Taksi. - Molim?
Dvije su osobe otišle.
Zašto buljite u mene? Hajde!
- Idemo do auta. Hajde! - Idemo!
Presretnimo taksi.
Eno ga. Vidim ga.
Nagazite!
Sve jedinice, sumnjivo vozilo ide prema obali.
Presretnite ga sa sjevera.
Idite lijevo. To je prečac. Presrest ćemo ih.
Stani, taksiste! Stani!
Ni makac!
Stani! Ne miči se!
Otvori vrata.
Ne miči se.
Makni se, mali. Makni se!
Gdje su, kvragu?
Kamo su otišle?
-Što se događa? - Nemam pojma.
Policajče, što je?
Ništa.
Kamo su otišle, kvragu?
Zašto me gledate? Hajde, u hotel! Hajde!
- Možeš ići. - Daj, čovječe.
Mislim da je majka znala da bi se nešto moglo dogoditi.
Znala je da je tražite. Znala je za raciju.
Očito su otišle poslije večere.
Kako znate?
Dugo se bavim ovime.
Mislim...
Čak je i djevojka znala da stižu tamni oblaci.
Zvučite kao da biste mogli napisati knjigu o njima.
Ali jedno mi nije jasno.
Kako vas sva ta sumnja nije uzbunila?
Ili jest?
Što želite reći?
Pogledali smo snimke?
Još provjeravaju snimke s ulaza u hotel.
Vrati pola sata.
- Išta? - Ne, nažalost.
A aerodrom?
Na snimkama nema ničega.
Zaboga.
A autobusni?
Dvaput sam gledao. Ništa.
- Jedno mi nije jasno. -Što to?
Recimo da su poslije večere jednostavno otišle.
Zašto ih nema ni na jednoj snimci?
Što ako uopće nisu otišle?
- Spremne smo. - Spremne smo.
Ovo će biti slatka uspomena kad budemo na otoku.
Idemo na svoj otok.
Čekaj.
Dođi. Oprezno.
- Jesmo dobro? - Dobro smo.
Milena, čekaj.
Bambi...
Da, Majko?
Ako izađemo na ulicu, ulovit će nas.
Osjećam to.
Što ćemo onda?
Pokušati nešto drugo.
Nešto riskantno.
Sjedit ćemo u predvorju.
- Predvorju? - Da.
Znam da zvuči suludo,
ali, vjeruj mi, neće imati pojma.
Što ako shvate?
Ulice su zamka, milena.
Tvoja majka to sluti.
Ali predvorje je mirno i mračno. To je dobro.
Slušaj.
Sjedit ćemo i skrivati se ondje do zore.
Onda ćemo sjesti u taksi koji doveze goste
i odletjeti kao ptice.
Dogovoreno?
- Kako god kažeš. - Bravo. Dođi sa mnom.
Povedi nekoliko ljudi na stražnji izlaz.
U redu.
Dobra večer.
- Soba? - Soba 103.
- Daj mi ključ. - Univerzalni ključ.
Jako ih je puno. Bojim se.
Stavi glavu u moje krilo i pokušaj spavati.
Glasne djevojke odmah primijete.
A glasne lijepe djevojke primijete izdaleka.
O čemu govoriš? Koga briga! Pretraži svaki pedalj hotela.
Sve, svaku rupu!
Kažem da su možda još ondje. Što ti nije jasno?
Stižem. Završi poziv.
Onda, ljudi? Ima li dobrih vijesti?
- Još ništa. - Još ništa.
- Gdje je predvorje? - Ovdje.
Zaboga.
Gdje li se skrivaju?
- Inspektore. - Inspektore.
Morate ovo vidjeti.
Snimka otprije dva sata.
S ulične kamere.
Imao je pravo. Bile su ovdje.
Zaustavi.
Zar se ona to smješka?
Da.
Smješka se.
Smije nam se.
Bogme nam se smije!
Prijevod titlova: Vojmir Špoljarić