‎Plecăm de aici mâine.
‎Mergem pe insula din apropiere.
‎E o insulă greacă.
‎O să locuim acolo?
‎Vom străbate lumea în lung și-n lat.
‎- Ca pe vremuri. ‎- Mi-e dor de Londra.
‎Și de India și Goa. ‎Au fost vremuri minunate.
‎Vom merge din nou. O să fie ca înainte.
‎Avem destui bani?
‎Vom retrage tot ce ne-a rămas.
‎Am vorbit la bancă. O să fie gata mâine.
‎Am închiriat o barcă.
‎Nu ne vom mai întoarce?
‎Cine știe, Bambi? Poate.
‎Îmi zâmbești mereu, mamă, ‎dar îmi dau seama că ți-e frică
‎să nu se întâmple ceva urât.
‎DE CINE FUGEAM NOI?
‎Am găsit taxiul.
‎- Le-a dus la aeroport. ‎- Calc-o, frate!
‎Suntem la aeroport. ‎Da. Verificăm înregistrările.
‎O să aflăm ce zbor au luat.
‎Da, să trăiți!
‎Bine ați venit, dle locotenent. ‎Veniți cu mine. Suntem gata.
‎Închide ușa!
‎Locul ăsta devine o amintire.
‎Simt că sunt pe insulă deja.
‎Florile acestea sunt doar o amintire.
‎Dulcea amintire a planului de evadare.
‎Dacă aveam o panglică, ‎te învățam să faci o coroniță.
‎Cum, mamă?
‎Bunica mea m-a învățat.
‎Ai avut o bunică?
‎Sigur că da.
‎Am iubit-o.
‎Toți copiii au bunici, Bambi.
‎Nu și eu. Nu am avut niciodată.
‎Nici tată sau bunic.
‎Nu te-am avut decât pe tine.
‎Uite, ea mi-a dat ăsta.
‎Înainte să moară.
‎M-aș fi mutat cu ea ‎dacă ar fi avut viață lungă.
‎Aș fi fost mai fericită.
‎Haide, pune-l pe deget.
‎- Ce? ‎- Pune-l pe deget. E al tău acum.
‎- Zău? ‎- Da.
‎Îmi împărtășesc bunica cu tine.
‎Acum am și eu bunică.
‎Scuze, aveți o panglică albă?
‎Scuze, caut o panglică albă.
‎Ai nevoie de ceva? Te pot ajuta eu.
‎- Îmi trebuie o panglică albă. ‎- O panglică albă?
‎Ar trebui să avem una.
‎Poftim! La ce-ți trebuie?
‎Facem o coroniță de margarete.
‎Zău? Sunt foarte frumoase.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Cred că fata are Sindromul Stockholm.
‎Mama a făcut-o dependentă.
‎Cu cât e mai speriată, ‎cu atât mai tare se agață de ea.
‎Asta am crezut inițial.
‎Dar nu era așa.
‎Fiica are probleme.
‎Frica și evadările ‎au devenit ca un drog pentru ea.
‎Se hrănește cu asta.
‎Acceptă orice, ‎cât timp vine de la mama ei.
‎Fără fiica ei, cred că mama ‎s-ar arunca de la balcon sau așa ceva.
‎Mi-am dat seama când ați venit în razie ‎și am aflat cine sunt.
‎Așa, mamă?
‎Ai făcut exact ca bunica. Bravo!
‎- Și acum? ‎- ‎Uite așa.
‎- Ce părere ai? ‎- E frumoasă.
‎Puneți-o!
‎Ce bine îmi stă!
‎- Vreau să fac și eu. ‎- Hai!
‎Bine.
‎Acum...
‎Ne trebuie o casă, Bambi.
‎Mereu spui că nu îți plac casele.
‎Că ne suntem casă reciproc.
‎Poate că e timpul.
‎Mama s-a săturat să fugă de dragul meu.
‎Când mi te-au dat la spital,
‎erai atât de urâtă!
‎Aveai fața roșie și umflată.
‎Nici nu aveai gât.
‎Credeai că o să ies urâtă?
‎Nu m-ai fi iubit?
‎Nu mai văzusem bebeluși.
‎De aproape, adică.
‎Ai sărit direct la sânul meu. ‎Încrederea ta m-a șocat.
‎De parcă sânul meu era ‎fântâna ta privată.
‎Nu știam ce să fac.
‎Erai ceva ce nu mai văzusem ‎și nu cunoșteam.
‎Acum știu ce ai vrut să spui, mamă.
‎Nu m-ai vrut, nu?
‎Nu, Bambi.
‎Mă întrebam ce aveam să fac.
‎„Crede că sânul meu îi aparține.
‎În curând, o să-mi vrea și sufletul.
‎Și o să fiu mereu pe fugă.
‎Dacă nu ar fi ea, ‎poate că n-aș fi forțată.”
‎Așa ai gândit?
‎Așa am gândit, scumpo.
‎Apoi te-au dus la creșă.
‎Ți-au pus o brățară de plastic.
‎Cu numele tău pe ea.
‎Ca să nu te confunde.
‎Erai ceva ce se putea confunda.
‎Nu-mi dădeam seama ce sau cine ești.
‎Ai vrut să pleci?
‎Da.
‎Chiar în seara aceea, ‎am vrut să te las acolo și să fug.
‎M-am gândit că nu mă cunoșteai.
‎Că aș fi uitat de tine.
‎Că vreo rudă îndepărtată te-ar fi luat.
‎Chiar m-ai abandonat?
‎Au venit cu mașinile lor negre.
‎Rudele.
‎I-am văzut coborând din mașini, ‎cu șoferii care le țineau ușile.
‎Am văzut cum te-au privit ‎din spatele sticlei.
‎Când mi-am imaginat toate astea, ‎m-au trecut fiorii.
‎Deci nu m-ai abandonat?
‎Nu ai fugit?
‎Nu. Nu am putut pleca.
‎N-am putut fugi.
‎Mi-am zis: ‎ „Cum să abandonez ființa asta delicată?”
‎În clipa aceea, ‎mi-am dat seama că ești doar a mea.
‎Puteam fugi împreună.
‎„Putem fugi împreună, ‎dar nu voi putea fugi de ea.
‎Nu pot fugi de gălușca asta urâțică ‎de trei kilograme.
‎O voi transforma în altceva.
‎În cineva care mă va iubi.
‎Mai mult decât m-a iubit cineva vreodată.
‎Și eu, pe ea.
‎E fiica mea.
‎E copila mea.”
‎Uitați imaginile pe care le-ați cerut.
‎Arată-mi imaginile de la poartă.
‎Puteți mări aici?
‎Domnule, am găsit zborul. ‎Știm cam pe unde sunt.
‎Sigur că am anunțat ‎la secția locală de poliție.
‎Bine. Verifică la hoteluri.
‎Bine. O să ajungem acolo ‎în cel mult două ore.
‎Bine. Altceva, domnule?
‎Am înțeles.
‎- Zborul e peste o oră. ‎- Bine. Să mergem.
‎Mulțam, băieți!
‎Las astea aici.
‎Astea arată bine aici.
‎Camera arată bine.
‎Încă o amintire frumoasă ‎de luat cu noi pe insulă.
‎Ai uitat de asta.
‎Am pus-o deoparte.
‎E un dar pentru cineva.
‎Să ghicesc. Pentru șefa securității.
‎O placi.
‎- Poftim! ‎- Mă întorc imediat.
‎- Nu întârzia. ‎- Bine.
‎- Bună seara! ‎- Bună seara!
‎- Pentru dumneavoastră. ‎- Ia uite!
‎E superbă.
‎Mulțumesc mult.
‎Îmi va face plăcere să o port
‎și o să-mi amintească de tine.
‎Și eu îmi voi aminti de dumneavoastră.
‎Ce scumpă ești!
‎Nu-ți face griji. ‎Poți veni în vizită oricând.
‎Nu prea cred.
‎Plecăm definitiv.
‎- Cum așa? ‎- Păi...
‎- Plecăm. ‎- În străinătate?
‎- Ar trebui să mă întorc. ‎- Bine.
‎Te preocupă ceva?
‎Scumpo...
‎Rămas-bun!
‎La revedere!
‎Da, sunt de la poliție. Ești fericit?
‎Vreau să întreb de un oaspete ‎dacă îți mai tace gura.
‎Nu răspund. Mă înnebunesc.
‎- Căutăm o mamă cu fiica ei. ‎- Mă auziți?
‎V-am trimis pozele pe e-mail.
‎Dacă ați putea verifica listele...
‎- Mulțumesc. ‎- Sunteți sigur?
‎Domnule, am găsit ceva.
‎Gura! Liniște!
‎- Putem vorbi cu șeful securității? ‎- V-o dau la telefon.
‎- Cine e? ‎- Poliția. Întreabă de mama cu fata.
‎Ascult, locotenente.
‎Bună seara, doamnă.
‎Am vrea să știm ‎dacă mai sunt acolo doi oaspeți.
‎Colegul meu tocmai mi-a arătat pozele.
‎Mama și fiica sunt ‎la hotelul dumneavoastră?
‎- Da, s-au cazat aici. ‎- Excelent!
‎Vă pot ajuta?
‎Nu, vom veni acolo. Rămâneți calmă.
‎- Am înțeles. ‎- ‎Noapte bună!
‎Haideți!
‎Haideți! Mișcarea!
‎- Care e problema? ‎- Vor să vină aici.
‎- Oare de ce? ‎- Vom afla când sosesc.
‎Înapoi la treabă!
‎Puștiule! Mașinile sunt gata?
‎Da, așteaptă.
‎Ce așteptăm? Să prindem Cuțitara!
‎- Hai! ‎- Ce faceți?
‎- Cum adică? ‎- Sunt doar o mamă cu fiica ei.
‎„Doar”? A măcelărit oameni ‎prin toată țara.
‎Nu ar fi reușit dacă o luau în serios.
‎Nu vine nimeni cu noi. Voi rămâneți aici.
‎Eu mă duc. Ne ocupăm noi de aici.
‎Haideți, băieți!
‎Haideți la mașini! Nu pierdeți vremea!
‎Dă-i naibii!
‎- Cu cine vorbesc? ‎- ‎De la recepție, doamnă.
‎Ascult.
‎Poliția tocmai a sunat să întrebe de voi.
‎Cred că vă caută.
‎Voiam să vă anunț.
‎- ‎Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Bambi! Dormi, scumpo?
‎Ce e, mami?
‎Vin după noi.
‎Am luat gențile.
‎Verific ieșirile.
‎- Cum arată? ‎- Putem scăpa dacă ne grăbim.
‎O să fim gata imediat. Încă un pic.
‎Ia câțiva băieți ‎și verificați ieșirile din spate.
‎- Da, să trăiți! ‎- Haideți!
‎- Bună! ‎- Camera?
‎- 103. ‎- Cheia.
‎Dă-i cheia!
‎- La podea! ‎- La podea!
‎La podea!
‎- Liber! ‎- Liber!
‎Cum adică?
‎Domnule!
‎- Unde naiba sunt? ‎- Domnule.
‎- Da? ‎- Fereastra.
‎Rahat!
‎Dă-o naibii de treabă!
‎Strângeți-i pe toți.
‎Căutați pe străzi. Să nu vă scape nimic.
‎Parcă s-au evaporat.
‎- Taxiul. ‎- Ce?
‎Două persoane.
‎La ce te holbezi? Să mergem!
‎- În mașini! Hai! ‎- Haideți!
‎Să tăiem calea taxiului.
‎E în față. Îl văd.
‎Dați-i pedală!
‎Către toate unitățile, ‎vehiculul suspect merge spre coastă.
‎Tăiați-i calea dinspre nord.
‎Luați-o la stânga. ‎E o scurtătură, le ieșim în față.
‎Taximetristule, trage pe dreapta!
‎Nu mișca!
‎Oprește! Nu mișca!
‎Deschide ușa. Nu mișcați!
‎La o parte, puștiule!
‎Unde naiba sunt, fraților? Unde s-au dus?
‎- Ce se întâmplă? ‎- Habar nu am.
‎- Dle ofițer, ce se întâmplă? ‎- Nimic.
‎Unde naiba s-au dus?
‎La ce vă holbați? Înapoi la hotel!
‎- Poți pleca. ‎- Haide, frate!
‎Cred că mama știa ‎că se poate întâmpla ceva oricând.
‎Știa că e urmărită, că va fi razie.
‎Probabil că au plecat după cină.
‎De unde știți?
‎Fac meseria asta de mult.
‎Evident.
‎Până și fata știa ‎că le așteaptă ceva neplăcut.
‎Ați putea scrie o carte despre ele.
‎Uitați ce nu înțeleg.
‎De ce nu ați fost suspicioasă?
‎Sau?
‎Insinuați ceva?
‎Avem imagini?
‎Încă se uită la înregistrările ‎de la intrarea în hotel.
‎Dă înapoi jumătate de oră.
‎- Aveți ceva? ‎- Nu.
‎Dar la aeroport?
‎Nu apar pe camere la aeroport.
‎Fir-ar să fie! Dar la autogară?
‎Am verificat de două ori. Nimic.
‎- Uitați ce nu înțeleg. ‎- Ce?
‎Să presupunem că au plecat după cină.
‎De ce nu le-au surprins camerele?
‎Dacă nu au plecat?
‎- Suntem gata, mamă. ‎- Bine, scumpo.
‎Totul va rămâne o amintire ‎când vom fi pe insulă.
‎Hai pe insulă!
‎Ține-te bine.
‎Haide, cu grijă!
‎- Totul e bine? ‎- Da.
‎Stai așa.
‎- Bambi... ‎- Da, mamă?
‎Dacă ieșim în stradă, o să ne prindă. ‎Sunt sigură.
‎Și atunci?
‎Încercăm altceva.
‎Ceva riscant.
‎Rămânem în camera de zi.
‎- În hotel? ‎- Da.
‎Știu că sună nebunește,
‎dar crede-mă că nu se vor prinde.
‎- Și dacă își dau seama? ‎- Străzile sunt o capcană.
‎Mama ta simte.
‎Dar camera de zi e izolată și întunecată. ‎Ne va ajuta.
‎Ascultă. O să ne ascundem acolo ‎până la răsărit, bine?
‎Apoi vom prinde primul taxi și vom zbura ‎libere ca păsărea cerului.
‎Ne-am înțeles? Da?
‎- Cum zici tu. ‎- Așa te vreau. Hai cu mine!
‎Ia câțiva băieți ‎și verificați ieșirile din spate.
‎- Bună seara! Camera? ‎- Camera 103.
‎- Dă-mi cheia! ‎- Dă-i cheia!
‎Ce mulți sunt, mamă! Mi-e teamă.
‎Pune-ți capul în poala mea ‎și încearcă să dormi.
‎Fetele gălăgioase atrag atenția.
‎Iar fetele gălăgioase și frumoase ‎atrag atenția de la distanță.
‎Cum adică, frate? Ce contează? ‎Scotocește tot hotelul.
‎Să nu vă scape nimic!
‎Ar putea să fie acolo, ce nu înțelegi?
‎Sunt pe drum. Închide!
‎Deci, oameni buni? Vreo veste bună?
‎- Nimic deocamdată, domnule. ‎- Nimic?
‎- Unde e camera de zi? ‎- Pe aici.
‎Fir-ar să fie!
‎Unde se ascund?
‎- Domnule. ‎- Domnule.
‎Trebuie să vedeți asta.
‎Imaginile sunt de acum două ore.
‎De la camera din stradă.
‎Avea dreptate. Erau aici.
‎Pune pauză aici.
‎Zâmbește?
‎Da.
‎Râde.
‎Ne râde în nas!
‎BAZAT PE ROMANUL DE PERIHAN MAĞDEN