Vi åker härifrån i morgon.
Vi ska till ön på andra sidan. En grekisk ö.
- Ska vi bo där sen? - Vi ska resa runt i världen, Bambi.
Precis som förr.
Jag saknar London. Och Indien och Goa också.
Det var härligt.
Vi kommer dit igen. Allt kommer att bli bra igen.
Har vi pengar nog?
Vi får ta ut allt vi har.
Jag har pratat med banken. Vi får dem i morgon.
- Jag har ordnat en båt. - Lämnar vi landet för alltid?
Vem vet, Bambi. Det är möjligt.
Du ler alltid mot mig, mamma.
Men jag märker att du är orolig för att något ska gå fel.
WHO WERE WE RUNNING FROM?
Vi vet vilken taxi de åkte i.
- Han körde dem till flygplatsen. - Gasa nu! Kom igen.
Vi är vid flygplatsen, chefen. Vi kollar övervakningskamerorna.
Vi ska ta reda på vilket flyg de tog.
Ja, chefen.
- Välkomna. - Tack.
Följ med här, jag har ordnat allt ni bad om.
Den här platsen börjar bli ett minne.
Det känns som om vi redan är på ön.
Men blommorna här är verkliga.
Det här blir ett fint minne av vår flyktplan.
Om vi haft snöre hade jag kunnat lära dig att binda kransar.
Hur gör man, mamma?
Min mormor lärde mig det.
Hade du en mormor?
Så klart.
Jag älskade henne. Alla barn har en mormor, Bambi.
Inte jag. Det har jag aldrig haft.
Ingen pappa eller morfar heller.
Jag har bara haft dig.
Den här fick jag av henne.
Strax innan hon dog.
Om hon levt längre hade jag bott hos henne.
Då skulle jag ha fått ett bättre liv.
Här. Sätt på den.
- Va? - Ta den. Du får den.
- På riktigt? - Ja.
Jag delar med mig av min mormor, Bambi.
Nu har jag också en mormor, mamma.
Ursäkta, har ni ett vitt band?
Ursäkta, jag skulle behöva ett vitt band...
Söker ni något? Jag kan hjälpa er.
- Jag skulle behöva ett vitt band. - Ett vitt band?
Det har vi nog.
Här, ja.
Vad ska ni ha det till?
- Vi ska göra en blomsterkrans. - Jaså?
Vilka fina prästkragar.
- Tack. - Ingen orsak.
Flickan lider av Stockholmssyndromet.
Mamman gör henne beroende genom rädsla.
Ju räddare hon är, desto starkare blir deras band.
Så trodde jag att det var.
Men så var det inte.
Det är dottern.
Rädslan och livet på flykt har blivit hennes trygghet.
Hon stärks av det.
Vad som helst går bra för henne, bara det kommer från mamman.
Utan dottern tror jag att mamman skulle hoppa från ett tak eller svälja tabletter.
Det här förstod jag först när ni kom, när jag fick reda på vilka de var.
- Så här, mamma? - Du har gjort precis som mormor. Fint.
- Men vad gör man nu då? - Så här.
Vad tycks?
- Jättefin! - Sätt på dig den.
Den är ju jättefin.
- Jag vill göra en. - Gör det.
Okej...
Så...
Vi behöver ett hem, Bambi.
Du brukar ju säga att du inte trivs i hem.
Att vi är varandras hem.
Det kanske har blivit dags.
Mamma är trött på att fly. Fly för min skull.
När jag fick se dig efter förlossningen var du så ful.
Du var alldeles röd och skrynklig.
Du hade ingen hals.
Var du rädd att jag skulle bli ful? Hade du inte älskat mig då?
Du var den första bebis jag såg.
På nära håll, alltså.
Du högg tag i mitt bröst direkt. Jag blev chockad.
Som om mitt bröst var din privata källa.
Jag blev så handfallen.
Jag var helt ovan, jag hade aldrig varit med om nåt liknande.
Nu förstår jag hur du menade, mamma.
Du ville inte ha mig, va?
Nej, det ville jag inte, Bambi.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
"Hon tror att mitt bröst är hennes."
"Snart kräver hon min själ också."
"Och jag tvingas fly för alltid."
"Utan henne kanske jag hade sluppit det."
Tänkte du så, mamma?
Så tänkte jag, vännen.
Så la de dig hos de andra barnen.
Du fick ett plastarmband.
Det stod ditt namn på.
För att kunna skilja på er.
Det var lätt att ta fel.
Jag visste inte vem eller vad du var.
Ville du gå därifrån?
Ja.
Den natten ville jag lämna dig där och ge mig av.
Du kände mig ju ändå inte.
Och jag skulle glömma dig.
Så skulle det komma nån avlägsen släkting och hämta dig.
Övergav du mig verkligen?
De kom i sina svarta bilar.
Släktingarna.
Jag såg på när de klev ur. Chaufförerna höll upp dörrarna.
Jag såg framför mig hur de tittade på dig genom glaset.
Tanken på det får mig att rysa.
Så du övergav mig inte?
Du flydde inte?
Nej.
Det gick inte.
Jag kunde inte fly.
Hur skulle jag kunna lämna nån så liten?
Där och då förstod jag att du var min.
Och att vi kunde fly tillsammans.
"Vi kan fly tillsammans, men henne kan jag inte fly ifrån."
"Jag kommer inte undan den här fula, röda trekilosklumpen."
"Den kommer att förvandlas till något som kommer att älska mig."
"Som älskar mig mer än nån nånsin gjort."
"Och jag den."
"Hon är min dotter."
"Hon är mitt barn."
Här har ni filmerna som ni bad om.
Ta fram bilderna från påstigningen.
Kan ni zooma in där?
Ja, chefen.
Vi har hittat planet, så vi vet ungefär var de befinner sig.
Givetvis har vi kontaktat lokalpolisen.
De ska kontrollera alla hotell.
Vi är där om en timme eller två.
Okej. Nåt annat?
Okej.
- Flyget går om en timme. - Ja, vi åker.
Tack ska ni ha.
De här får stå här.
Och de här vill jag ha här.
Vad fint det var här.
Ännu ett minne att ta med till ön i morgon.
Du glömde den här.
Jag la den åt sidan, för jag ska ge bort den.
Låt mig gissa...
Säkerhetschefen.
Du gillar henne.
- Här. - Jag kommer strax.
- Skynda dig. - Okej.
- Hej. - Hej.
Den här får ni.
Oj...! Den är jättefin.
Tack så mycket.
Det ska bli roligt att ha den. Jag ska tänka på dig varje gång.
Jag ska tänka på er med. Jag kommer att sakna er.
Åh, raring. Vad gullig du är.
Ingen fara, ni kan komma tillbaka när ni vill.
Det tror jag inte.
Vi ska inte tillbaka.
Aldrig?
Alltså...
Vi ger oss av.
Ska ni utomlands?
Nu måste jag tillbaka.
Okej.
Är nåt på tok?
Raring...
Ha det så bra.
Hej då.
Ja, jag ringer från polisen.
Jag har några frågor om en av era gäster.
De svarar ju inte, jag blir galen.
- Vi söker en mamma och hennes dotter. - Hör ni mig?
Jag mejlade bilderna precis. Om ni kan kolla er gästlista...
Är ni säker på det?
Här har vi nåt, chefen.
Tystnad! Tyst!
- Kan vi få tala med säkerhetschefen? - Jag kopplar fram er.
- Vem är det? - Polisen, om mamman och dottern i rum 103.
- Jag lyssnar, kommissarien. - God kväll, säkerhetschefen.
Vi vill kontrollera om två gäster hos er bor kvar. Det är en säkerhetsfråga.
Min kollega visar mig bilden nu.
Befinner sig mamman och dottern på ert hotell?
Ja, de bor här.
Okej, okej.
- Kan jag hjälpa till på nåt sätt? - Nej, vi kommer. Avvakta så länge.
- Uppfattat, kommissarien. - God kväll.
Då så, kom.
Sätt fart, allihop! Vi åker.
- Vad ville de? - De ville komma och kolla.
- Undrar vad det gäller. - Det får vi veta när de kommer.
Fortsätt jobba.
-Är bilarna klara? - Ja, de står och väntar.
Vad väntar vi på? Nu tar vi Mattskäraren.
- Sätt fart! - Vad ska det här vara bra för?
- Vad menar du? - Det är ju bara en mamma och en flicka.
"Bara"? Hon har slaktat folk i hela landet.
Det hade inte skett om hon inte hade underskattats.
Och vi behöver ingen förstärkning, så ni stannar här.
Jag åker. Vi tar hand om det här nu.
Kom igen, nu drar vi.
Ut till bilarna! Spill ingen tid, kom igen!
Jävla skit.
- Vem är det? -Det är från receptionen, frun.
Jag lyssnar.
Polisen ringde precis och ställde frågor om er.
De verkade vilja träffa er.
Bara så att ni vet.
- Tack. - Ingen orsak.
Bambi? Sover du, vännen?
Vad är det, mamma?
De kommer.
Jag tar väskorna, mamma.
Jag kollar var vi kommer ut.
Hur ser det ut?
Det går, men vi måste vara snabba.
Jag är snart klar, mamma.
- Ta med ett gäng till baksidan. - Ni kommer med mig.
- God kväll. - Rumsnummer?
- 103. - Ge mig nyckeln.
Ge honom huvudnyckeln.
- Ner på golvet! - Ner!
Ner!
Tomt!
Vad menar ni?
Kommissarien!
- Var fan är de? - Kommissarien.
- Ja? - Fönstret.
Helvete.
Jävla klåpare.
Samla ihop alla.
Sök igenom alla gator. Vi ska kolla överallt.
Det är som att de gått upp i rök.
Taxin, chefen. Två personer åkte iväg i en taxi.
Vad glor ni på mig för? Sätt fart!
- In i bilarna! Kom igen! - Rappa på!
Vi genskjuter taxin.
Där är den, chefen.
Gasa nu!
De misstänkta färdas mot kusten. Genskjut dem från norr.
Sväng vänster här. Det är en genväg.
Stanna taxin! Stanna!
Rör er inte!
Stopp! Stanna där!
Öppna dörren.
Stilla!
Akta dig. Akta!
Var i helvete är de?
Var är de?
- Vad händer? - Ingen aning.
- Vad är det som pågår? - Ingenting.
Vart fan tog de vägen?
Vad glor ni på? Tillbaka till hotellet! Kom igen!
- Kör iväg! - Kom igen!
Jag tror att mamman visste att det kunde hända nåt när som helst.
Hon visste att ni skulle komma.
De måste ha gett sig av efter middagen.
Hur vet ni det?
Jag har lång erfarenhet.
Alltså...
Till och med flickan förstod att de var illa ute.
Ni skulle säkert kunna skriva en roman om dem.
Men en sak förstår jag inte.
Det ringde ingen varningsklocka hos er...?
Eller?
Vart vill ni komma?
Är kamerorna kollade?
De går igenom materialet från entrén.
Backa en halvtimme.
- Hittat nåt? - Tyvärr inte.
- Flygplatsen, då? - Det finns ingenting på filmerna där.
- Herregud, jag blir galen. Bussterminalen? - Jag har kollat två gånger. Ingenting.
- Det är en sak jag inte fattar. - Vadå?
Om de gav sig av efter middagen...
Varför syns de inte på bilderna då?
De kanske inte har gett sig av.
- Vi är redo, mamma. - Det är vi, vännen.
Det här blir ett fint minne så snart vi är på ön.
Nu åker vi till vår ö.
Vänta.
Kom, var försiktig.
- Gick det bra? - Ja.
Vänta, vännen.
- Bambi... - Ja, mamma?
Ute på gatan kommer de att hitta oss, det känner jag på mig.
Vad gör vi?
Vi prövar nåt annat.
Nåt riskabelt.
Vi sätter oss i lobbyn.
- I lobbyn? - Ja.
Jag vet att det låter galet, men det har de inte en tanke på, tro mig.
- Tänk om de har det. - Gatorna är en fälla, vännen.
Det känner mamma på sig.
Men lobbyn är mörk och avskild. Det är bra.
Du...
Vi sitter där tills solen går upp.
Sen tar vi en taxi härifrån och flyger bort.
Överens?
- Som du vill. - Bra, flickan min. Kom nu.
- Ta med dig ett gäng till baksidan. - Ska bli.
God kväll.
- Rumsnummer? - 103.
- Ge mig nyckeln. - Ge honom huvudnyckeln.
Vad många de är, mamma. Jag är rädd.
Lägg dig i mitt knä och försök sova.
Högljudda flickor blir upptäckta.
Och högljudda flickor som är vackra blir upptäckta på långt håll.
Vad snackar du om? Än sen? Sök igenom hela hotellet.
Leta överallt!
De kan vara kvar, säger jag. Fattar du inte?
Jag är på väg. Lägg på nu.
Nå? Har ni hittat nåt?
- Ingenting än, chefen. - Ingenting än.
- Var är lobbyn? - Här borta.
För guds skull.
Var fan gömmer de sig?
- Chefen. - Chefen.
Det här måste ni se.
Filmat för två timmar sen. Från kameran ute på gatan.
Han hade rätt, de var kvar här.
Pausa där.
Ler hon, chefen?
Det gör hon.
Hon ler.
Hon skrattar åt oss. Visst gör hon det.
Undertexter: Karl Hårding