Завтра ми їдемо звідси.
Недалеко звідси є острів, попливемо туди.
Це грецький острів.
То відтепер ми житимемо там?
Ми мандруватимемо світом.
Як у старі-добрі часи.
Я скучила за Лондоном.
І за Індією й Ґоа теж.
Ото часи були.
І будуть ще.
Усе знову буде добре.
У нас достатньо грошей?
Ми знімемо все, що маємо.
Я говорила з банком. Завтра все буде готово.
Я й про човен домовилася.
Щоб більше не повертатися?
Хтозна, Бембі. Можливо.
Ти всміхаєшся мені, мамо,
але я бачу, що ти хвилюєшся,
щоб усе пішло за планом.
«ВІД КОГО МИ ТІКАЛИ?»
Сер, ми знайшли таксі.
-Він привіз їх в аеропорт. -Ну ж бо. Газуй.
Так, ми в аеропорту, сер.
Так. Камери перевіримо.
Ми з'ясуємо, яким рейсом вони вилетіли, сер.
Так, сер.
-Вітаю, лейтенанте. -Дякую.
За мною. Усе вже готово.
Притримай-но двері. Вперед.
Це місце потроху стає спогадом, мамо.
Таке відчуття, ніби я вже на острові.
Ці квіти — тільки спогад.
Світлий спогад про наш план втечі.
Була б у нас стрічка,
я б навчила тебе плести вінок з маргариток.
А ти де навчилася?
Мене бабуся навчила.
У тебе була бабуся?
Авжеж.
Я любила її.
Усі діти мають бабусь, Бембі.
А я не маю.
Ніколи не мала.
Ні батька, ані дідуся.
У мене не було нікого, крім тебе.
Дивись. Це вона мені подарувала.
Незадовго перед смертю.
Якби вона жила довше, я жила б з нею.
Тоді в мене було б щасливіше життя.
Ось. Вдягни.
-Що? -Вдягни.
Тепер він твій.
-Справді? -Так.
Я ділюся з тобою бабусею, Бембі.
Я теж тепер маю бабусю, мамо.
Перепрошую. У вас немає білої стрічки?
Перепрошую. Я шукаю білу стрічку, але...
Маєте якесь питання?
Я можу допомогти.
Я шукаю білу стрічку.
Білу стрічку?
Десь була в нас така.
Так. Ось.
А нащо вам біла стрічка?
Ми плетемо вінок з маргариток.
Справді?
Які гарні маргаритки.
-Дякую. -Прошу.
Гадаю, у дівчинки Стокгольмський синдром.
Мама її узалежнила, залякавши її.
Що більше вона боїться, то більше прив'язується до неї.
Спершу я так подумала.
Але все було не так.
Річ у самій доньці.
Увесь цей страх, усі ці втечі стали для неї грудним молоком.
Вона росте, живлячись ним.
Її влаштовує все, що йде від мами.
Без доньки
мама б, мабуть, просто зістрибнула з даху або випила пігулки.
Я усвідомила це, коли ви здійснили рейд,
коли я зрозуміла, хто вони.
Отак, мамо?
У тебе вийшло так, як бабуся показувала. Молодець.
А тепер як?
А ось так.
Що скажеш?
-Яка краса. -Ось. Одягай.
Яка краса.
-Я хочу сама зробити. -Спробуй.
Гаразд.
Що ж...
Нам потрібен дім, Бембі.
Ти завжди казала: «Я з домами не дружу».
«Ми одна одній — дім».
Мабуть, настав час.
Мама втомилася тікати.
Тікати заради мене.
Коли тебе передали мені в лікарні,
ти була справжньою потворою.
З багряним поморщеним обличчям.
У тебе навіть шиї не було.
Ти боялася, що я буду негарною?
Тоді ти б мене не любила?
Я тоді вперше побачила дитину.
Ну, зблизька.
Ти стрибнула мені на груди. Твоя довіра вразила мене.
Ніби мої груди — це твій приватний фонтан.
Я не знала, що робити.
Ти була тим, до чого я не звикла. Чого я досі не бачила.
Тепер я розумію, про що ти, мамо.
Ти мене не хотіла, так?
Так. Не хотіла, Бембі.
Я думала: «Що ж мені робити?
Вона думає, що мої груди — її.
Скоро вона зажадає й моєї душі.
І я муситиму вічно тікати.
Якби не вона, можливо, мені б не довелося».
Ти так думала, мамо?
Я так думала.
Потім тебе віднесли в дитячу кімнату.
На зап'ястя тобі наділи пластиковий браслет.
На ньому було твоє ім'я.
Щоб тебе не переплутали.
Тебе тоді могли сплутати з іншими.
Неможливо було зрозуміти, хто ти, що ти.
Ти хотіла піти?
Так.
Того вечора,
я хотіла покинути тебе там і втекти.
Подумала, ти мене й так не знаєш.
І я просто забуду про тебе.
Приїде якась далека родичка і забере тебе.
Ти справді мене покинула?
Вони приїхали на своїх чорних машинах.
Родичі.
Я бачила, як вони виходили, а їхні водії тримали їм двері.
Бачила, як вони спостерігали за тобою з-за скла.
Я уявляла все це, і дрижала, наче в пропасниці.
Тобто ти мене не покинула?
Ти не втекла?
Ні.
Я не могла піти.
Я не могла втекти.
Я подумала: «Як я можу покинути цю крихітку?»
І тоді...
Я зрозуміла, що ти належиш мені.
Що ми можемо тікати разом.
«Ми можемо тікати разом, але я ніколи не зможу втекти від неї.
Я не втечу від цього потворного багряного трикілограмового згортка.
Воно перетвориться на щось інше.
На щось, що полюбить мене.
Вона полюбить мене більше за всіх.
А я — її.
Вона — моя донька.
Моя дитина».
Ось записи з камер, які ви просили, лейтенанте.
А можна відео злітно-посадкової смуги і посадки?
Можна збільшити?
Добридень, сер.
Ми знайшли їхній рейс. Приблизно уявляємо, де вони зараз.
Авжеж, сер. Звісно, ми повідомили місцевий відділок.
Гаразд. Вони перевіряють усі готелі.
Так. Ми будемо в тому районі за годину-дві.
Гаразд. Ще щось, сер?
Добре.
-Наш рейс за годину, лейтенанте. -Гаразд. Ходімо.
Дякую, хлопці.
Покладу їх сюди.
А ці пасують сюди.
Який гарний номер.
Ще один світлий спогад перед завтрашнім островом.
Ти забула вінок.
Я навмисне відклала його.
Це подарунок декому.
Дай-но вгадаю.
Начальниці охорони.
Вона тобі подобається.
-Тримай. -Я миттю.
-Поквапся. -Гаразд.
-Добридень. -Добридень.
Це вам.
Ого.
Він розкішний.
Дуже дякую.
Я залюбки носитиму його,
і щоразу згадуватиму тебе.
І я вас згадуватиму.
Я сумуватиму за вами.
Ох, люба.
Ти така мила.
Не хвилюйся. Ти завжди зможеш приїхати ще раз.
Навряд чи.
Ми їдемо назавжди.
Як це?
Тобто...
Ми від'їжджаємо.
Їдете за кордон?
Я мушу повертатися.
Гаразд.
Тебе щось турбує?
Ох, сонечко.
Бережіть себе.
Прощавай.
Так, чуваче. Я — поліція. Тепер ти щасливий?
Питання про твоїх гостей, якщо даси вставити слово.
Не беруть слухавку. Доведуть мене.
-Ми шукаємо маму і доньку. -Пане, ви мене чуєте?
Я щойно надіслала вам фотографії.
Якби ви глянули ваш список гостей...
-Дякую. -Пане, ви впевнені?
Сер, у нас дещо є.
Тихо!
-Можна поговорити з начальником охорони? -Даю їй слухавку, лейтенанте.
-Хто це? -Поліція. Щодо мами і доньки у 103-му.
Слухаю, лейтенанте.
Пані начальнице, добрий вечір.
Ми хочемо підтвердити, чи двоє ваших гостей досі у вас.
Це питання безпеки.
Мій колега щойно показав мені їхні фото.
Мама з донькою зараз у вашому готелі?
Так, вони тут.
Добре. Гаразд.
Чи можу я ще якось допомогти?
Ні. Ми скоро приїдемо. Будьте там.
-Зрозуміла, лейтенанте. -Добраніч.
Давайте. Вперед.
Збирайтеся! Давайте, хлопці! Поїхали.
-У чому проблема? -Хочуть перевірити.
-Цікаво, що таке. -Приїдуть — дізнаємося.
Повертаймося до роботи.
Гей, малий! Машини готові?
Так, сер. Уже чекають.
Чого ми чекаємо? Схопімо Різачку.
-Вперед! -А чого такий рейвах?
Тобто?
Це ж просто мама й донька.
Просто, кажеш? Вона лишила за собою гори трупів.
Цього б не сталося, якби її не недооцінили.
І так, ми вас з собою не беремо. Ви, хлопці, будьте тут.
Піду я.
Далі ми самі.
Вперед. Давайте, хлопці. Швидше!
По машинах. Не гаймо часу. Вперед!
Та пішов в сраку.
-Хто це? -Я з рецепції, пані.
Слухаю.
Щойно дзвонили з поліції,
питали про вас.
Здається, вони хочуть вас бачити.
Подумала, що краще вам знати про це.
-Дякую. -Немає за що.
Бембі. Крихітко, ти спиш?
Що там, мамо?
Вони йдуть по нас.
Я беру сумки, мамо.
Я перевірю вихід.
Ну, як там?
Вийти зможемо,
але треба діяти швидко.
Дай мені секунду, мамо. Все майже готово.
Слухай уважно. Візьми пару хлопців і прикрий ззаду.
-Так, сер. -Вперед.
Хлопці, за мною.
-Добрий вечір. -Номер?
-Номер 103. -Дайте ключ.
Дай йому головний ключ.
-Усім на підлогу! -Лягайте!
Лягайте!
Чисто!
Як це, чисто?
Сер!
-Де вони, чорт забирай? -Сер.
-Що? -Вікно.
Чорт.
Та пішло воно все.
Зберіть усіх.
Перевірте вулиці. Прочешемо кожну, ясно?
Вони ніби розчинилися в повітрі.
-Сер, таксі. -Що?
Двоє людей поїхали на таксі.
Чого витріщилися? Вперед!
-По машинах. Давайте! -Вперед!
Перехопимо таксі.
Ось воно, сер. Я його бачу.
Швидше, сер!
Усім підрозділам, підозрювана машина прямує до узбережжя.
Перехопіть її з півночі.
Сер, ліворуч. Це короткий шлях. Так ми їх перехопимо.
-Водію таксі, наказую зупинитись! -Зупиніться!
Ані руш!
Стій! Ані руш!
Відчини двері.
Не рухайся.
Посунься, малий. Дорогу!
Ну і де вони, в біса?
Куди ділися?
-Що відбувається? -Гадки не маю.
Сер, що відбувається?
Нічого.
Куди вони поділися, чорт забирай?
Чого витріщилися? Повертаймося в готель. Вперед!
-Котися звідси. -Давай.
Гадаю, мама знала, що щось може статися будь-якої миті.
Знала, що ви на неї полюєте. Знала про рейд.
Вони, мабуть, просто виїхали після вечері.
Звідки ви знаєте?
Я тут роками працюю.
Тобто...
Навіть донька розуміла, що темні хмари густішають.
Ого, начальнице, та ви про них книжку написали б.
Але я одного не розумію.
Як вас не насторожили усі ці підозри?
Чи насторожили?
На що ви натякаєте?
Ми перевірили камери?
Камери з входу в готель ще перевіряють, сер.
Відмотай на пів години.
-Є щось? -Ні, на жаль.
А з аеропорту?
Записи з аеропорту чисті, сер.
Заради бога.
А автовокзал?
Я двічі перевірив, сер. Нічого.
-Я ось чого не розумію. -Кажи.
Припустімо, що вони просто поїхали після вечері.
Чому на жодній з камер їх немає?
А що, як вони не виїжджали?
-Ми готові, мамо. -Ми готові, крихітко.
Коли дістанемося острова, усе це буде тільки спогад.
Поїхали на острів.
Чекай.
Ходімо. Обережно.
-Усе добре? -Так.
Крихітко, стій.
Бембі...
Що, мамо?
Якщо ми вийдемо на вулицю, нас вистежать.
Я це відчуваю.
Що ж робити?
Ми спробуємо інакше.
Ризикнемо.
Ми сядемо у вестибюлі.
-У вестибюлі? -Так.
Знаю, це звучить божевільно,
але повір, вони не здогадаються.
А якщо ні?
Крихітко, вулиця — це суцільна пастка. Мама її на запах відчуває.
А вестибюль — безлюдний і темний. І це добре.
Слухай.
Ми просидимо там до світанку, ховаючись.
Тоді візьмемо таксі, яке чергує при готелі,
і вилетимо, як пташки.
Згода?
-Як скажеш. -Моя дівчинка. Ходімо зі мною.
Візьми пару хлопців і прикрий ззаду.
Так, сер.
Добрий вечір.
-Номер? -Номер 103.
-Дайте ключ. -Дай йому головний ключ.
Їх так багато, мамо. Мені страшно.
Схили голову мені на коліна і спробуй заснути.
Гучних дівчат одразу помічають.
А гучних красунь помічають здалеку.
Про що ти взагалі говориш? Яка різниця? Обшукайте готель по сантиметрах.
Зазирніть у кожну шпарку!
Я кажу, вони досі там. Що не ясно?
Я вже їду. Тримайся.
То що, люди? Є гарні новини?
-Нічого, сер. -Поки що нічого.
-Де вестибюль? -Сюди.
Заради бога.
Де вони в біса cховалися?
-Сер. -Сер.
Сер, ви маєте це побачити.
Відео, зняте дві години тому.
З камери на вулиці.
Він мав рацію. Вони були тут.
Ану зупини.
Сер, вона посміхається?
Так.
Вона посміхається.
Вона з нас сміється.
Сміється нам в лице.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович