«Бембі почув кроки позаду і озирнувся.
То був Він.
Він наче оточив собою кущі, Він був усюди...»
Я ніколи не забуду.
Я завжди пам'ятатиму «Бембі» маминим голосом.
Завжди.
Хрипким маминим голосом.
Неповторним маминим голосом.
«Бембі намагався думати, але зловісні звуки, що линули від Нього,
плутали оленяті думки.
Посеред того гамору він чув мамин шепіт: "Не відходь від мене".
Насправді вона кричала...
Де ми закінчили, Бембі?
-«Насправді вона кричала...» -Точно.
«...проте серед жаского гамору крик матері здавався Бембі шепотом.
Її "не відходь від мене" підтримувало Бембі.
Ці її слова тримали його, мов на ланцюгу.
Якби не вони, він би, недовго думаючи, вирвався».
Ти запам'ятала, крихітко.
Так, мамо. І наступний розділ теж.
Справді?
Власне, я запам'ятала всі розділи, мамо.
Усе. Усю книжку.
Я знаю «Бембі» напам'ять.
І вона тобі набридла, так?
Ти вже не хочеш її слухати.
Не в цьому річ...
але я вже знаю її напам'ять.
А чому ти не у квітчастій сорочці?
Захотіла одягнути цю.
Що б я не одягла,
як би не зачесалася,
я більше не зможу бути маленькою дівчинкою.
Я більше не читатиму тобі Бембі.
«ВІД КОГО МИ ТІКАЛИ?»
Ми в Стародавньому місті.
Хвилин за десять пішки від готелю.
Мамо.
Ми тут зупинилися, бо тут не попросили документи?
Це щоб не світитися. Нам не можна лишати такі сліди.
Ходімо. Сфотографую тебе.
Мама купила фотоапарат. Весь час мене фотографує.
Ну ж бо, Бембі.
-Я думала, ти не любиш фотографувати. -Я не люблю, коли нас фотографують інші.
Це тому, що я дорослішаю.
Усміхнися.
Вона хоче зафіксувати мене, поки я не подорослішала.
Усе гаразд?
Відчуваю, як вони дихають мені в шию.
Вони міцно взялися за нас.
Є ще дещо, але я не можу зрозуміти, що саме.
-Про що ти? -Я ще не зрозуміла.
Ця спека.
Вона плутає думки.
Давай просто продамо землю, візьмемо гроші і поїдемо.
Чого ми чекаємо?
Ще ні.
Я скажу тобі, коли.
Треба діяти розважливо.
Насправді ми тут уже декілька днів.
Досі не повідомили агента з нерухомості.
Тільки нишпоримо довкола його офісу.
Ну ж бо, крихітко.
Ходімо. Ще одне фото.
Не знаю, як ми це пропустили.
Ти мене вже тут фотографувала.
Кажу тобі, ти мене тут сфотографувала вже з кожним каменем.
То ти що, й каміння запам'ятала, так як і «Бембі»?
Усе гаразд? Я не хотіла розбивати тебе на друзки.
Тут чимраз гірше. І є те щось, чого я не розумію.
Не роби так із собою.
Ми впораємося. Ти впораєшся.
Ти так мене боїшся?
Я боюся лише за тебе.
Ох, моя Бембі. Моя крихітко.
Біжимо до готелю.
-Що? -До готелю наввипередки.
Даю тобі фору, мамо. На твоєму місці, я б скористалася цим шансом.
Я за тобою.
Ти перемогла, доросла Бембі.
Крихітко.
Що таке?
Ти теж бачила там чорну машину, чи це лише я її бачу?
Не було там такої машини, мамо.
Піду перевірю.
Але...
Вона щойно завернула сюди.
Якщо в тебе знову видіння, можемо посидіти в номері.
Я не можу відрізнити реальність від вигадки.
Сім років тому на площі Мікеланджело у Флоренції
вбили психічнохвору жінку.
Канцелярським ножем.
Властиво, ми здивувалися коли з нами зв'язалася італійська поліція.
Вони хотіли порівняти відбитки.
І відбиток мами збігся.
А тоді ми дізналися,
що ці двоє їздили Флоренцією від готелю до готелю
близько по часу до того вбивства.
Тож ідеться не лише про Туреччину. Вона вбивала всюди.
Берлін, Нью-Йорк, Будапешт...
А мотив у неї єдиний.
«Не чіпайте доньку».
Вбита мала звичку залякувати маленьких дівчаток.
Якщо вони десь перетнулися,
і та жінка налякала дівчину...
Тепер вони безслідно зникли.
А приблизно в той самий час
після стількох років раптом з'являється батько.
Тож або це вже сталося, або скоро всім стане зовсім не до жартів.
А ми не задалеко від готелю відійшли?
Що далі, то краще.
Ясно.
-Як тобі цей? -Підійде.
Набери цей номер.
Алло?
Добридень. Я власниця ділянки на узбережжі.
-Пам'ятаєте мене? -Звісно, пані.
А ви мене не забули?
Не дзвоните, номер мені не лишили. А я чекаю.
Я планую бути у вас десь за годину.
Якщо у вас є час.
Звісно, у мене є час. Я ж кажу, що чекав.
Приходьте, обговоримо деталі, поп'ємо чаю...
Зробімо все швидко.
-Ручку маєте? Я продиктую адресу. -Не треба. Я знайду.
Ходімо, Бембі.
Алло? Пане, вона нарешті подзвонила.
З'явилася, врешті-решт?
Так, пане. Сказала, буде тут за годину.
Не забувай.
Усе буде так, як ми домовлялися.
Добре. Звісно, пане, так і буде. Не хви...
-Пане? -Вони в дорозі.
-Які будуть накази? -Готуй машину.
Це ми його востаннє перевіряємо, мамо?
Так, крихітко.
Ну ж бо, крихітко.
Ти щось бачиш?
Чисто. А ти?
Чисто.
Вулиця чиста, крихітко.
На що він дивиться?
Агов, друже. Неси дзеркало, я перевірятиму.
Ходи, крихітко.
Вже час.
Не наближайся сильно. Стань тут.
-Тут нормально? -Так.
-Шефе, на місці? -На місці.
-А другий загін? -Майже на місці, лейтенанте.
Може статися що завгодно. Будьмо готові.
-Тобі страшно, крихітко? -Та ні, не страшно.
Я ростила тебе на втіках від готелю до готелю.
Ти росла у серці небезпеки.
Це постійна потреба вижити
зробила тебе унікальною.
Це ти зробила мене унікальною, мамо.
Бачимо агента.
-Зрозумів. -Зрозумів.
-Нікого. Ходімо, якщо ми обоє готові. -Ходімо, мамо.
Мамо.
Бембі?
Там справді чорна машина.
-Що? -Вона за рогом.
Я побачила її в дзеркалі.
-Така, як машина твого діда? -Така сама, як та, яку ми знищили.
Її видно в дзеркалі. Поглянь.
Це він, Бембі.
Він?
Це те, що я не могла зрозуміти.
То дідусь живий?
Бач який змій?
І довго ж вичікував.
Дочекався останньої ділянки. Він знав, що ми по неї прийдемо.
А це точно він?
Ти що, не відчуваєш смороду його отрути?
Заманив нас у пастку, використавши агента.
Він нас паралізував.
Він усе спланував. Усе розрахував.
Чому, мамо? Що йому від нас треба?
Він змій. Йому потрібна я.
А може...
Що?
Може, це ти йому потрібна.
Знайдемо ще агентів, продамо і втечемо так, щоб він не помітив.
Надто пізно.
Я певна, всі вони у нього в кишені.
Нам далеко до його рівня в цій грі.
То що ж нам робити?
Те єдине, що ми вміємо.
Пане, ніхто не прийшов. Що мені робити?
Я їду додому.
Поговоримо, якщо щось зміниться.
Гаразд. Я ввечері приїду, привезу деякі...
Ми простежимо за старим. Ви повертайтеся на службу.
Зрозуміло.
Згортаємо операцію. Усім у відділок.
Це він, мамо?
Власною персоною.
Ходімо зі мною.
Мамо?
Мамо.
Ваші ліки, пане.
-Якщо вам ще щось потрібно... -Можеш іти.
Добраніч.
Зміна покоївки закінчилася.
Ого-го.
Менеджера готелю в Нью-Йорку вбили канцелярським ножем...
-Це вона? -Можливо.
Ого, відбитки тут теж збіглися.
Диви, зріст жертви — 1 м 95 см.
Ого, друже.
А вона ж крихітна.
Як вона це робить? Я не розумію.
Може, в цьому й річ.
Її ніхто не підозрює, і вона застає всіх зненацька.
Постав склянку.
Постав.
Дай сюди тростину.
Розвернися.
Повільно.
Поговоримо.
Як ти смієш стояти нам на дорозі?
Яке тобі до нас діло?
А тобі яке було до всіх тих людей?
Що вони тобі зробили?
Отаке мені діло.
-Маєш на це відповідь? -Не для тебе.
Ти не остання людина на землі, щоб мене тут допитувати.
Зглянься хоч над цією красунею.
-Тебе ж лікувати треба. -Не тобі мені радити.
Я переконаю тебе відступити.
Не лізь до нас.
Я заплачу тобі, скільки захочеш,
відправлю, куди захочеш,
але віддай її мені.
-Тобі? -Ти не здатна виховувати дитину.
Серйозно?
Це ти мені кажеш?
Твоя правда.
Ось.
-Не грай зі мною в ігри. -Ні. Жодних ігор.
Візьми.
Ось.
Ось. Відчини.
Ну ж бо.
Відійди.
-Код? -Твій день народження.
Тут більше, ніж коштує ділянка.
Що ти хочеш?
Нічого.
Знаєте, ви ж обоє в новинах.
Я їх подивився
і подумав, що я теж причетний.
Тоді я взяв фото твоєї мами і сказав їй:
«Ти теж причетна».
Ми виростили тебе без любові.
Ми погано тебе виховали.
Вибач, доню.
Бери.
Вони для тебе.
Для моєї онуки.
Я влаштую вам виїзд з країни, якщо почекаєте до ранку.
Човен доставить вас на острів. Що на це скажете?
Пане?
Хто це?
Так?
-Водій. -Не смій.
Вам щось потрібно?
-Ні, йди відпочивай. -Як скажете, пане.
Мамо, він іде геть.
-Раз, два, три. -Два, три.
Бембі.
Так?
-Тримайся в полі мого зору. -Вже йду.
Бембі.
Знаю, від мене тобі нічого не треба.
Вважай це платою за ділянку.
Тільки за ділянку?
Зачекайте до ранку. Вас вивезуть з країни човном.
Ви ж досі у розшуку.
Ми самі впораємося, мамо.
Звісно, крихітко.
Ох, золотко.
Стій, де стоїш.
Я хотів попрощатися.
Нізащо.
Ясно.
Тоді йдіть.
Бережіть себе.
У нас є ще одна незавершена справа.
Ну ж бо, крихітко.
-Мамо, хтось іде. -Так? Вибачте, я був на чергуванні.
-Хто це? -Водій.
Гаразд. Я вже все. Йду до вас.
Це не водій.
Твоя правда, мамо.
Це поліцейський.
У що ми вплуталися?
Ходімо зі мною.
Мамо, таксі.
Ні, крихітко. Вантажівка. Стрибнемо туди.
Агов!
Агов! Де ти там? Гей!
Пане?
Що ти за поліцейський?
Ви всі сліпаки!
-А що сталося? -Вони щойно були тут.
Як? Тоді, коли я вас кликав?
Все, забудь!
Я дав їм дипломат, щоб ви за ними простежили.
Просто знайдіть їх!
Ідіть всередину і замкніть двері.
Що там?
-Вони щойно були у старого. -Що?
На щастя, він дав їм дипломат.
Вмикай передавач.
Вони за кілометр звідси. Рухаються.
Застрибуйте. Поїхали.
Газуй, друже!
-Далеко ще? -Дуже близько.
Добре. Тисни.
Сер, здається, це вантажівка попереду.
Гаразд. Зупини їх.
Зараз, сер.
Підріж її.
Стій! Поліція!
Ну ж бо!
-Виходьте! -Поліція! Виходьте!
Відчиняй. Ну!
Слухай сюди, лейтенанте.
Не забувай про нашу домовленість.
Мама — ваша, жива чи мертва.
Але дівчинка — моя.
Щоб навіть волосинка з її голови не впала.
Ти передаси її мені живою-здоровою.
Я зробив усе, що ти хотів.
Тепер твоя черга.
Приведи мою онуку!
Пообіцяй мені.
Ти не заходитимеш туди, що б не сталося.
Якщо щось станеться — просто тікай.
Мамо, може, просто підемо далі?
Ми дійшли до кінця, Бембі.
Він одержимий тобою. Але забере тебе тільки через мій труп.
Пообіцяй мені.
Обіцяю, мамо. Я не заходитиму, що б я там не почула.
Моя дівчинка.
Ти диви, яка відьмочка.
Я що, схожий на тих дебілів у газетах, га?
За кого ти мене маєш?
Де вона?
Де дівчина?
Попалася!
Іди сюди.
Нащо ти народилася, га? Нащо ти взагалі народилася?
Нащо ти народилася?
Бембі. Бембі...
Виявляється, то був її батько, сер.
Вони були посварені, чи щось таке.
Звідки мені знати?
Я просто хотів продати ту землю,
купити собі машину, жити своїм життям.
Але вбивство? Я в житті не бачив убивств.
Я таке бачив хіба в газетах чи фільмах.
Як я в це вліз?
Подивіться. Я увесь у крові.
У вас є вода, сер? Дуже прошу.
-То як це сталося? -Що?
Розкажете трохи детальніше?
Я був у особняку. Увійшов туди. Було темно.
Я гукнув, чи є хто вдома.
А тоді послизнувся і впав.
Я зрозумів, що увесь у крові.
У нього не було очей, сер. Там були дві порожнини.
Витри руки.
Я ніколи цього не хотіла.
Ніколи.
Не хотіла, щоб ти дізналася, який світ жахливий.
Витри руки.
Вони чисті, мамо. Усе гаразд.
Не забрудни їх знову.
Мої вже досить брудні.
Я не могла покинути тебе там.
Я виросла.
Звісно.
Але не варто було заходити.
Не варто було бруднити руки.
Але ж це добре. Тепер нас проти них двоє.
Твоя мама так втомилася, Бембі.
Повір, вона дуже втомлена.
Лягай, мамо.
Засинай, моя прекрасна мамо.
Нам потрібні були ці гроші.
Але то були мічені купюри.
Ми дістанемо ще, Бембі.
Не хвилюйся. Ми знайдемо гроші.
Солодких снів, мамо.
Я розумію, про що ти.
Я знаю, як ми дістанемо гроші.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович